УХВАЛА

м. Київ

11.06.2025Справа № 910/6465/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши заяву Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» (44700, Волинська обл., м. Володимир, вул. Соборна, буд. 25) про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою

особа щодо якої заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову Волинська обласна державна адміністрація (43027, Волинська обл., м. Луцьк, майдан Незалежності, буд. 9)

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Регіональна організація «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі - відповідач) про:

- визнання за Регіональною організацією «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» право постійного користування культовими будівлями, що розташовані у Волинській області, місто Володимир, вулиця Соборна, буд. 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: «Успенський собор (Мстиславів храм)» (охоронний номер 030024/1), «Будинок з дзвіницею» (охоронний номер 030024/2), «Мури з брамами» (охоронний номер 030024/3);

- скасування рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77537319 від 28.02.2025 08:17:26, щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 020, номер відомостей про речове право: 58783702, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10;

- скасування рішення державного реєстратора Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Володимирської міської ради (ЦНАП) Козачук Ольги Віталіївни №77539775 від 28.02.2025 09:27:53 щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна: 020, номер відомостей про речове право: 58784396, дата, час державної реєстрації: 26.02.2025 10:53:10.

При цьому, одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на пам`ятки архітектури національного значення:

- Успенський собор (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; тип об`єкта: будівля, Успенський собор; ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431678.5084304.20240902.04.0000.95; загальна площа (кв.м): 580.8; адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 25; охоронний номер пам`ятки архітектури - охоронний номер 030024/1).

- Будинок з дзвіницею та мури з брамами (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; об`єкт речових прав: закінчений будівництвом об`єкт; тип об`єкта: будівля, Будинок з дзвіницею; ідентифікатор об`єкта в ЄДЕССБ: 01.2431721.5084279.20240902.48.0000.59; загальна площа (кв.м): 1111.6, адреса: Волинська обл., Володимирський р., м. Володимир, вулиця Соборна, будинок 27; охоронний номер пам`ятки архітектури Будинка з дзвіницею 030024/2; охоронний номер пам`ятки архітектури мури з брамами 030024/3).

Крім того, заборонити відповідачу - Волинській обласній державній адміністрації () та будь-яким іншим особам передавати у власність та/або користування наступні пам`ятки архітектури національного значення: Успенський Собор (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020), Будинок з дзвіницею та мури з брамами (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020) будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, укладати щодо вказаного нерухомого майна акти приймання-передачі.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що факт реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є підставою для набуття права власності згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, в той час як жодних правовстановлюючих документів у відповідача на спірні об`єкти немає, а тому у останнього відсутні підстави для набуття у власність спірних об`єктів нерухомого майна. При цьому, заявник наголошує, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно та заборони передавати у власність та/або користування будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, може призвести до порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову.

Розглянувши заяву Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» про забезпечення позову, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог статті 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідачів на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Згідно з приписами частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідачів з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача і з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідачів на момент пред`явлення позову до них, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Відтак, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічні правові висновки щодо застосування приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №914/2438/20, від 24.05.2021 у справі №910/3158/20, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18 та інших.

Водночас, під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частини 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України), про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №910/688/13.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи.

У даному випадку, здійснивши оцінку доводів заявника, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом визначених заявником заходів не обґрунтована і документально не підтверджена, так як не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, так само як і не містить документального підтвердження наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Тоді як, згідно зі статтями 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вже зазначалося, саме лише посилання заявника на те, що у нього наявне припущення про ймовірність передачу/відчуження відповідачем спірного майна іншим особам, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Суд зауважує, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, обґрунтованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на заявника.

Позаяк, в даному випадку, заявник не надав жодних доказів наявності ані фактичних обставин з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, ані вчинення відповідачем реальних дій з метою унеможливлення виконання рішення суду.

Обставини, які наведені в обґрунтування заяви про забезпечення позову, свідчать про наявність спору між сторонами щодо наявності у позивача права користування спірним майном і правомірності реєстрації права на спірні об`єкти за відповідачем, а не про наявність обставин, які б свідчили про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тоді як питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не може вирішуватися під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.10.2021 у справі №910/7029/21.

Зазначені в заяві твердження є лише припущеннями не підтвердженими вірогідними засобами доказування. Наявність лише посилання на те, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову матиме наслідком неможливість для позивача ефективно захистити свої порушені права, за захистом яких він звернувся до суду, не може бути достатньою підставою для забезпечення позову з огляду на унормований приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування та неподання заявником жодних доказів на обґрунтування свого клопотання про забезпечення позову.

Разом з цим, оскільки, у даному випадку, позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення їх не вимагатиме примусового виконання, а відтак має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

При цьому, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі дійсної необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів осіб чи учасників процесу, що відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Заявник зазначаючи про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно та заборони передавати у власність та/або користування будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам, наголошує на тому, що їх не вжиття може призвести до порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову.

Втім, як наголошено вище, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання на потенційну можливість вчинення відповідачем дій без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З огляду на вищевикладене та зміст заяви в сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки необхідність у застосуванні судом таких заходів не обґрунтована і документально не підтверджена, в тому числі, що відповідачем вчиняються дії на розпорядження спірним майном, як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які б засвідчували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Будь-яких доказів того, що відповідачем вчиняються будь-які дії щодо реалізації та/або відчуження спірного майна, заявником до поданої заяви не додано.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що у поданій заяві міститься лише посилання на потенційне порушення прав, без доведення необхідності забезпечення позову, визначеними заявником способами.

Статтею 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

За таких обставин, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність, на даний час, визначених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 136, 137, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Регіональної організації «Свято-Успенський Кафедральний Собор Української Православної Церкви» про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 11.06.2025 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

СуддяТ.В. Васильченко