РІШЕННЯ

12 червня 2025 року м. ТернопільСправа № 921/239/25

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

за участі секретаря судового засідання: Романюка Д.О.

розглянув справу

за позовом Приватного підприємства "Фолсаж" (44300, Волинська обл., Любомльський р-н, м. Любомль, вул. 1 Травня, буд. 153)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" (46001, м. Тернопіль, вул. Замкова, буд. 14)

про стягнення заборгованості в сумі 72903,05 грн.

За участі від:

позивача Невмержицька І.М.

відповідача Банах В.Д.

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

У квітні 2025 року через систему "Електронний суд" Приватне підприємство "Фолсаж" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" про стягнення 82321,36 грн заборгованості, а саме: 72672 грн боргу; 8144,15 інфляційних нарахувань; 1505,21 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві б/н від 16.04.2025 (вх. №261 від 16.04.2025) посилається на невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати товару, отриманого останнім на підставі договору поставки, укладеного 06.08.2024 у спрощений спосіб.

Відповідно до поданої через систему "Електронний суд" заяви б/н від 13.05.2025 (вх. №3487 від 13.05.2025) позивач просив суд стягнути з відповідача 62672 грн боргу, 8582,85 грн інфляційних нарахувань, 1648,20 грн 3% річних, у зв`язку із зменшенням позовних вимог.

Позиція відповідача.

Відповідач у поданому через систему "Електронний суд" відзиві б/н від 08.05.2025 (вх. №3400 від 09.05.2025) повідомив про здійснені ним часткові оплати суми основного боргу згідно з платіжними інструкціями від 08.04.2025 на суму 3000 грн, від 15.04.2025 на суму 5000 грн та від 23.04.2025 на суму 2000 грн, у зв`язку з чим сума основного боргу, яку визнає відповідач, становить 62672 грн.

Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, відповідачем зазначено про помилковість їх нарахування починаючи з 07.08.2024.

Звертаючи увагу на ч.2 ст.530 ЦК України, відповідачем зазначено, що моментом настання обов`язку з оплати товару слід вважати 24.02.2025, тобто 7-й день з моменту отримання письмової вимоги позивача про таку оплату. Тому, на думку відповідача, такі штрафні санкції можуть нараховуватись виключно з 24.02.2025 на суму 72672 грн.

Згідно з доводами відповідача, на неправомірність нарахування штрафних санкцій вказує зміст ч.6 ст.232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З урахуванням наведеного, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у частині заявлених до стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 17.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/239/25 за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання з повідомленням учасників судового процесу призначено на 15.05.2025, в якому оголошувалась перерва до 12.06.2025.

15.05.2025 судом прийнято до розгляду відзив б/н від 08.05.2025 (вх. №3400 від 09.05.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані", а також заяву б/н від 13.05.2025 (вх. №3487 від 13.05.2025) Приватного підприємства "Фолсаж" про зменшення позовних вимог, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання від 15.05.2025.

Представником позивача в судовому засіданні 12.06.2025 підтримано позовні вимоги, з урахуванням заяви від 13.05.2025 про їх зменшення.

Представником відповідача в судовому засіданні 12.06.2025 підтримано позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

12.06.2025 суд ухвалив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Матеріали справи містять виставлений Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" Приватним підприємством "Фолсаж" рахунок на оплату №2037 від 31.07.2024 за товар (пакети вакуумні) на загальну суму 72672 грн.

За твердженням Приватного підприємства "Фолсаж" (продавця), на виконання усної домовленості, 06.08.2024 ним здійснено передачу пакетів вакуумних (надалі - товару) Товариству з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" (покупцю) згідно видаткової накладної № 2056 від 06.08.2024 на загальну суму 72672 грн.

Приймання - передача товару згідно з вказаною видатковою накладною посвідчується проставленими на ній підписами уповноважених осіб сторін та їх печатками.

З метою досудового врегулювання питання щодо оплати вартості поставленого товару, позивач звернувся до відповідача з претензією №2 від 08.01.2025, з проханням оплатити вартість отриманого ним товару на суму 72672 грн.

10.02.2025 позивачем адресовано відповідачу вказану претензією №2 від 08.01.2025 (копія поштового конверта із штрихкодовим ідентифікатором 777 міститься в матеріалах справи).

За даними із інтернет ресурсу за адресою https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html, вказане поштове відправлення отримано адресатом 17.02.2025.

Присвоєння поштовому відправленню штрихкодового ідентифікатора надає споживачу поштових послуг можливість відслідковувати в системі АСРК поштове відправлення та отримувати інформацію через інтернет на офіційному сайті АТ Укрпошта (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №925/418/20).

Вказану претензію відповідачем залишено без відповіді та реагування.

Несплата коштів в сумі 72672 грн мала наслідком звернення позивача з даним позовом до суду з вимогою про відновлення його порушених прав.

Після відкриття провадження у справі відповідачем до матеріалів справи подано копії платіжних інструкцій №727 від 08.04.2025 на суму 3000 грн, №746 від 15.04.2025 на суму 5000 грн, №760 від 23.04.2025 на суму 2000 грн, призначення платежів яких містить посилання на накладну №2056 від 06.08.2024.

Згідно з вказаними платіжними інструкціями Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" перераховано Приватному підприємству "Фолсаж" кошти на загальну суму 10000 грн за отриманий товар згідно з видатковою накладною №2056 від 06.08.2024.

Наслідком цього мало місце звернення позивача до суду із заявою від 13.05.2025 (вх. №3487 від 13.05.2025) про зменшення позовних вимог, у якій він просив суд стягнути з відповідача 62672 грн боргу, 8582,85 грн інфляційних нарахувань, 1648,20 грн 3 % річних.

Решта зобов`язання в сумі (72672 грн 3000 грн 5000 грн 2000 грн) 62672 грн залишилось невиконаним.

Вказану суму боргу визнано відповідачем у відзиві.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

Статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності з ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст. 181 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Згідно з ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч. 1 ст. 642 ЦК України.

Стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначає, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до п. 2.3, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88) первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вказує, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з наявною у матеріалах справи видатковою накладною №2056 від 06.08.2024 позивач передав відповідачу товар на суму 72672 грн.

Наявна у матеріалах справи видаткова накладна відповідає вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Надавши їй оцінку, судом встановлено факт укладання між сторонами договору у спрощений спосіб, адже видаткова накладна містить найменування товару, його ціну, реквізити позивача (постачальника), найменування відповідача (одержувача), підписи уповноважених осіб сторін та їх печатки.

Відповідно до ч.1 ст.173, ч.1 ст.193 ГК України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань. Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що передача позивачем товару, його отримання відповідачем за видатковою накладною, часткова його оплата останнім свідчить про виникнення між сторонами правовідносин по договору поставки, який оформлявся у такий спосіб за окремою передачею товару, що не суперечить приписам ст. 205 ЦК України.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. При цьому строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України (постанови Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 916/73/19, від 26.01.2022 у справі № 911/2871/20).

Враховуючи викладене та, оскільки сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб, з урахуванням ст.692 ЦК України відповідач, як покупець, був зобов`язаний оплатити вартість товару після отримання його від позивача. Тобто на наступний день після одержання товару. (Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У видатковій накладній, підписаній і скріпленій печатками обох сторін, зафіксовано передачу і прийняття товару, та не вказано строку його оплати. А відтак, відповідач зобов`язаний оплатити товар після його прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З огляду на наведене, слід вважати, що зобов`язання по сплаті відповідачем за товар, переданий йому позивачем згідно з зазначеною у позові видатковою накладною, виник на наступний день після дати оформлення відповідної видаткової накладної, згідно з якою товар був переданий відповідачу.

Судом у даній справі встановлено, що 07.08.2024 настав строк оплати товару, отриманого відповідачем згідно з видатковою накладною №2056 від 06.08.2024.

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст. 14, ч. 4 ст. 74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Судом з`ясовано, що в порушення умов договору поставки, укладеного у спрощений спосіб, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 193 ГК України, повний розрахунок по оплаті вартості отриманого товару в строк визначений ст. 692 ЦК України, боржник не провів, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді 62672 грн.

Вказану суму боргу відповідачем визнано.

За таких обставин, вимоги про примусове стягнення боргу в сумі 62672 грн підлягають задоволенню як обґрунтовані.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання, позивачем враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, заявлено до стягнення з відповідача 8582,85 грн інфляційних нарахувань та 1648,20 грн 3% річних, а їх розрахунки долучено позивачем у заяви від 13.05.2025 про зменшення позовних вимог.

Долучені до заяви про зменшення позовних вимог розрахунки інфляційних нарахувань та 3% річних вказують на наступне:

- заявлену до стягнення суму 8582,85 грн інфляційних нарахувань складають 8144,15 грн (обчислені за період 07.08.2024 31.03.2025 від суми боргу 72672 грн) та 438,70 грн (обчислені за період 01.04.2025 13.05.2025 від суми боргу 62672 грн);

- заявлену до стягнення суму 1648,20 грн 3% річних складають 1457,42 грн (обчислені за період 07.08.2024 07.04.2025 від суми боргу 72672 грн), 40,09 грн (обчислені за період 08.04.2025 14.04.2025 від суми боргу 69672 грн), 42,52 грн (обчислені за період 15.04.2025 22.04.2025 від суми боргу 64672 грн), 108,17 грн (обчислені за період 23.04.2025 13.05.2025 від суми боргу 62672 грн).

З урахуванням встановленої судом дати, у яку відповідач повинен був оплатити отриманий товар, прострочення його оплати виникло 08.08.2024.

Судом у справі №921/239/25 проведено перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань.

За наслідками проведеного судом перерахунку сум інфляційних нарахувань та 3% річних за допомогою інформаційно-правової системи "Ліга:Закон", враховуючи встановлений судом строк оплати 07.08.2024 та її прострочення 08.08.2024, граничні строки нарахувань та суми, на які здійснювались нарахування, встановлено, що правомірними та обґрунтованими є нарахування 8582,85 інфляційних нарахувань та 1639,85 грн 3% річних.

Розрахунок перевірено судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, а його результат долучено до матеріалів справи.

За таких обставин, позовні вимоги Приватного підприємства "Фолсаж" підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" 62672 грн боргу, 1639,85 грн 3% річних та 8582,85 грн інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги в частині стягнення 8,35 грн 3% річних не підлягають до задоволення, як необґрунтовані.

Вищенаведені висновки суду щодо строку виникнення обов`язку у відповідача оплатити товар спростовують наведені у відзиві доводи відповідача, що такий обов`язок виникає після пред`явлення відповідачу вимоги про оплату.

Також суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або Законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 920/653/19 та від 31.01.2022 у справі № 910/15116/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Наведене також вказує на безпідставність посилань відповідача на зміст ч.6 ст. 232 ГК України при обчисленні заявлених до стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

Розподіл судових витрат.

Щодо розподілу витрат на правову допомогу.

Положеннями ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1, 2 ст.124 ГПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Закон формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений в самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Суд приймає до уваги, що надані заявником докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п.33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).

За змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

Водночас, за нормами ч.6 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч.ч. 5 та 6 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, процесуальне законодавство надає можливість іншій стороні подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у разі незгоди із розрахунком витрат, наведеним у відповідній заяві.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, при визначені розміру правничої допомоги суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначає, що у ч. 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

- чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

- чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

- поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Верховний Суд звертає увагу на те, що у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою;

- витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною, чи тільки має бути сплачена.

Судом розгляд справи №921/239/25 здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.2 ст.58 ГПК України при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Матеріали справи містять датовану 16.04.2025 довіреність, якою Приватне підприємство "Фолсаж" уповноважило у порядку передоручення Невмержицьку Ірину Миколаївну представляти інтереси підприємства в судах України з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, а також пред`являти виконавчі документи, видані у формі електронного документа, на примусове виконання до органів державної виконавчої служби (приватних виконавців).

Водночас, у тексті позовної заяви наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який стосувався 2422,40 грн судового збору та 7000 грн витрат на правову допомогу, розподіл яких позивач просив здійснити за наслідками розгляду справи у прохальній частині позовної заяви.

Обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн, позивачем долучено до позову копії:

- договору про надання правничої допомоги від 11.04.2025, укладеного між ПП "Фолсаж" та адвокатом Невмержицькою Іриною Миколаївною;

- платіжної інструкції №416 від 15.04.2025 на суму 7000 грн за юридичні послуги.

Суд також враховує, що відповідно до відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України, Невмержицька Ірина Миколаївна здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4286/10 від 29.09.2010. Відомостей про зупинення або припинення права Невмержицької І.М. на заняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2025 між Приватним підприємством "Фолсаж" (надалі - довіритель) та адвокатом Невмержицькою Іриною Миколаївною (надалі - адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги (надалі - договір про надання правничої допомоги), за змістом п. 1 якого предметом договору є надання правничої допомоги та представництво інтересів довірителя в господарському суді всіх інстанцій з метою стягнення на користь довірителя заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані", що за змістом цього договору в подальшому називатиметься "послуги".

За змістом п. 4.1 договору про надання правничої допомоги, після закінчення надання послуг сторони підписують акт прийому-передачі наданих послуг.

Відповідно до п. 5.1 договору про надання правничої допомоги, за вивчення наданих довірителем документів, складання, оформлення та подання позовної заяви про стягнення заборгованості довіритель сплачує адвокату 7000 грн.

Замовник здійснює оплати, передбачені п. 5.1-5.3 цього договору, протягом трьох робочих днів з моменту виставлення рахунку адвокатом (п. 5.4 договору про надання правничої допомоги).

Відповідно до п. 9.5 договору про надання правничої допомоги, договір набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін.

Так, адвокатом Невмержицькою І.М. відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 11.04.2025, від імені ПП "Фолсаж" здійснювалося представництво інтересів останнього у справі №921/239/25, а саме: підготовлено та подано до суду позовну заяву з оформленими до неї додатками; заяву про зменшення позовних вимог з оформленими до неї додатками; адвокат Невмержицька І.М. приймала участь у судових засіданнях 15.05.2025 та 12.06.2025 у справі №921/239/25 в режимі відеоконференції.

Згідно правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.06.2021 по справі № 905/411/17 адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 року у справі № 910/4201/19.

У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 викладено правову позицію про те, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.

З врахуванням наведеного, суд при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката для цілей їх розподілу повинен брати до уваги саме згадану вище умову договору та не має підстав самовільно встановлювати інший розмір та порядок обчислення витрат, ніж той, який у відповідному порядку був закріплений у договорі.

Однак, суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, про те, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

Відповідачем у відзиві не наведено заперечень щодо заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу.

Згідно з ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 4 статті 129 ГПК України вказано, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. ст. 123, 126, 129 ГПК України, виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що сторонами договору від 11.04.2025 про надання правничої допомоги погоджено гонорар адвоката у фіксованому розмірі, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, а саме неповної оплати за отриманий ним товар, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, враховуючи характер спору, принципи співрозмірності та розумності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, не заперечених відповідачем, беручи до уваги приписи п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, які вказують на те, що судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову, суд приходить до висновку, що позивачу за рахунок відповідача відшкодовуються витрати на професійну правничу допомогу адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 6999,20 грн.

Щодо розподілу судового збору.

Позов у даній справі поданий в електронній формі через систему "Електронний суд", тому відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" до ставки судового збору застосований понижений коефіцієнт 0,8.

В порядку ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір в сумі 2422,40 грн покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12,13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 126, 129, 233, 236-240, 247-252 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Дрон Компані" (46001, м. Тернопіль, вул. Замкова, буд. 14, ідентифікаційний код 42114007) на користь Приватного підприємства "Фолсаж" (44300, Волинська обл., Любомльський р-н, м. Любомль, вул. 1 Травня, буд. 153, ідентифікаційний код 33971525) 62672 (шістдесят дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн боргу, 1639 (одну тисячу шістсот тридцять дев`ять) грн 85 коп. 3% річних, 8582 (вісім тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн 85 коп. інфляційних нарахувань, 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 12 коп. - судового збору, 6999 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 20 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

2. В задоволенні решти позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 17 червня 2025 року.

Суддя І.П. Шумський