ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/5435/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

позивача - Плахотнік Р. А.,

відповідача - Гордієнко Н. П., Шуляківська О. М. - керівник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 (судді: Тищенко А. І. - головуючий, Коробенко Г. П., Михальська Ю. Б.) та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 (суддя Андреїшина І.О.) у справі

за позовом Київської міської ради

до Автостояночного кооперативу "Славутич"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова Олена Олександрівна

про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. У травні 2025 року Київська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Автостояночного кооперативу "Славутич" (далі - АК "Славутич"/Кооператив) про:

- усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. про державну реєстрацію права власності від 07.07.2021 № 59157281 на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. " 1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за АК "Славутич";

- усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва за АК "Славутич";

- усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання АК "Славутич" знести об`єкт самочинного будівництва: а саме, автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, зокрема: пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б", що розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :62:026:0026) площею 0,3367 га, що розташована за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва з приведенням їх у придатний для використання стан.

1.2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 116, 123 Земельного кодексу України, статті 376 Цивільного кодексу України та положення Закону України "Про містобудівну діяльність" обґрунтовані тим, що земельна ділянка (кадастровий номер :62:026:0026) за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва не відводилася Київською міською радою, як єдиним розпорядником земель комунальної власності відповідно до вимог законодавства для будівництва об`єкту нерухомого майна, дозволу на будівництво не надавалося, а тому земельна ділянка підлягає звільненню з приведенням у придатний для використання стан шляхом знесення нерухомого майна та поверненню земельної ділянки позивачу.

1.3. У відзиві на позовну заяву АК "Славутич", заперечуючи проти її задоволення, вказував, зокрема, на наявність документального підтвердження того, що відповідач здійснює свою діяльність з надання послуг зі зберігання автотранспортних засобів члені кооперативу як правонаступник товариства "Автолюбитель" та є титульним володільцем земельної ділянки. Крім того документальним підтвердженням добросовісного тривалого титульного володіння відповідачем спірною земельною ділянкою є також видана Київським міським центром земельного кадастру довідка № 10-11587/2015 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, на підставі якої кооператив систематично сплачує земельний податок.

Правомірність користування земельною ділянкою підтверджується рішенням Господарського сулу міста Києва від 28.03.2023 у справі № 910/4435/22.

Відповідач вважав помилковими припущення позивача про самочинне будівництво нежитлових будівель, вказуючи на те, що спірні будівлі були збудовані у 1980 році способом, що не передбачав отримання дозвільних документів на будівництво відповідно до вимог чинного законодавства, після яких об`єкт підлягає прийняттю в експлуатацію, що свідчить про відсутність підстав для застосування статті 376 Цивільного кодексу України.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025, у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Суди попередніх інстанцій з посиланням на правові висновки Верховного Суду вказали на те, що позивач у справі обрав неналежний спосіб захисту, звернувшись із позовними вимогами про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності від 07.07.2021 та про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна - автостоянку з господарськими будівлями. Задоволення таких вимог не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна та не зумовить відновлення прав власника земельної ділянки у разі їх порушення.

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

Суди установили, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 у справі m № 910/4435/22 за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до АК "Славутич" про усунення перешкод у користуванні встановлено, що користування АК "Славутич" земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Волкова, 16, облаштованою під паркувальний майданчик, здійснюється за наявності на те правомірних підстав.

Отже, обставини законності організації автостоянки, зведення на ній нежитлових будівель та користування відповідною земельною ділянкою вже встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 у справі № 910/4435/22 за участі Київської міської ради, яке набрало законної сили 18.04.2023 та не оскаржувалось сторонами справи.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись з постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 та рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2024, Київська міська рада у касаційній скарзі просить їх скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій прийняли оскаржувані судові рішення з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права, а саме: Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Земельного кодексу України, а також порушення норм процесуального права, а саме статей 4, 73, 74 236, 269, 277 Господарського процесуального кодексу України, без урахування висновків викладених у постанові Великої палати Верховного Суду України від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22, постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.6, 5.9), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц; від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Заявник касаційної скарги зазначає, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки відповідачу, а тому рішення приватного нотаріуса Фролової О.О. 07.07.2021 щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна можуть призвести до незаконного набуття прав на земельну ділянку, а отже підлягають скасуванню.

Судами не досліджено, що рішення приватного нотаріуса підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте приватним нотаріусом з порушенням вимог пункту 2 частини 3 статті 10, пункту 1 частини 1 статті 23 Закону, абзацу 1 пункту 12, абзацну 1 пункту 14, пункту 41 Порядку № 1127.

При цьому скаржник вважає, що використані під час реєстрації права власності на об`єкт нерухомого мана документи, а саме: технічний паспорт від 03.06.2021 № 00845 та довідка від 03.06.2021 № 117/21 були спрямовані на створення штучних передумов для ініціювання незаконного заволодіння земельною ділянкою, яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, а отже є нікчемним.

Факт реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна свідчить про вчинення відповідачем та приватним нотаріусом дій, направлених на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав земель комунальної власності у місті Києві.

У матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджували би відповідний юридичний титул користування землею, відповідно до приписів Земельного кодексу України у редакції на дату прийняття відповідного рішення.

Заявник касаційної скарги вважає невірним здійснене судами трактування висновків Верховного Суду щодо способу захисту, посилаючись на постанову від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, вказуючи на те, що застосування практики Великої Палати, яка стосувалася справи з єдиною вимогою, до справи, де одночасно розглядаються три різні за змістом і наслідками вимоги, є помилковим, оскільки не враховує специфіку кожної з вимог і їх правову різноманітність.

3.2. У відзиві на касаційну скаргу АК "Славутич" просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника, посилаючись, зокрема, на те, що судовим рішенням у справі № 910/4435/22 підтверджено правомірність розміщення Кооперативу на земельній ділянці, а також вказуючи на те, що втручання в діяльність Кооперативу, який є об`єднанням жителів Деснянського району міста Києва, через 20 років після його створення і більш ніж через 50 років після передання в користування земельної ділянки для облаштування автостоянки, є очевидним порушенням принципу правової визначеності.

Також, АК "Славутич" у відзиві на касаційну скаргу вказало на те, що відповідач планує понести витрати на правову допомогу і орієнтовний розмір таких витрат становить 40 000,00 грн.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на таке.

4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що 09.10.2023 до Київської міської ради надійшла заява АК "Славутич" № 594144236 про передачу земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування паркінгу та автостоянки, за результатами розгляду якої Київській міській раді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою О. О. (далі - приватний нотаріус Фролова О. О.) прийнято рішення від 07.07.2021 № 59157281 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за АК "Славутич" зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею (м2): 34.2, а саме: пропускний пункт літ. "1А" - загальною площею 32,2 м2; господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б" (далі - об`єкт нерухомого майна), що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :62:026:0026, площею 0,3367 га, за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва (далі - спірна земельна ділянка).

Підставою для винесення приватним нотаріусом Фроловою О. О. вказаного рішення є технічний паспорт, серія та номер: 00845, виданий 03.06.2021; видавник: ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП"; довідка, серія та номер: № 117/21, видана 03.06.2021, видавник: ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП".

4.3. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги Київської міської ради до АК "Славутич" про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О., припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, автостоянку з господарськими будівлями та знесення об`єкта самочинного будівництва - автостоянки з господарськими будівлями, з огляду на те, що Київська міська рада жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність чи користування будь-яким юридичним чи фізичним особам у власність/користування не приймала, а вчинені відповідачем та приватним нотаріусом Фроловою О. О. дії направлені на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав земель комунальної власності у місті Києві.

4.4. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

4.5. Суд апеляційної інстанції вказав на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

При цьому, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 910/8317/23.

Отже, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що позивач у справі обрав неналежний спосіб захисту, звернувшись із позовними вимогами про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. про державну реєстрацію права власності від 07.07.2021 № 59157281 та про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна - автостоянку з господарськими будівлями. Задоволення таких вимог не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна та не зумовить відновлення прав власника земельної ділянки у разі їх порушення.

4.6. Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і таке інше).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 910/15424/19.

Згідно з частинами 1-3 статті 319 вказаного Кодексу передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачене право комунальної власності та закріплено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини 1, 2, 8 вказаної норми).

4.7. Суди попередніх інстанцій установили, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О. О. прийняла рішення від 07.07.2021 № 59157281 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за АК "Славутич" було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме автостоянку з господарськими будівлями, загальною площею 34.2 м2 (пропускний пункт літ. "1А" загальною площею 32,2 м2, господарська будівля літ. "1В" загальною площею 2,0 м2; крита естакада літ. "1Б"), розташовану на земельній ділянці кадастровий номер :62:026:0026, площею 0,3367 га, за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва на підставі технічного паспорту серія та номер 00845 та довідки серія та номер № 117/21, виданих 03.06.2021 ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП".

4.8. Київська міська рада, звертаючись з позовом до суду з посиланням, зокрема, на положення статті 376 Цивільного кодексу України, вказувала на те, що земельна ділянка, кадастровий номер :62:026:0026 за адресою: вул. Волкова Космонавта (вул. Поповича Космонавта), 16-В у Деснянському районі міста Києва не була відведена Київською міською радою, як єдиним розпорядником земель комунальної власності, відповідно до вимог законодавства для будівництва об`єкту нерухомого майна, а тому, земельна ділянка підлягає звільненню з приведенням у придатний для використання стан шляхом знесення нерухомого майна та повернення позивачу.

4.9. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, установили, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 у справі № 910/4435/22 за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до АК "Славутич", за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Білд Паркінг" та Київська міська рада, про усунення перешкод у користуванні паркувальним майданчиком встановлено, що користування АК "Славутич" земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Волкова, 16, облаштованою під паркувальний майданчик, здійснюється за наявності на те правомірних підстав.

Так, у вказаному судовому рішенні таке:

- автостоянка "Лісова", яка знаходиться за адресою м. Київ, вул. Волкова 16 була організована згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.02.1973 "Про закріплення земельних ділянок за Київським обласним виробничим об`єднанням "Укрголовавтотехобслуговування" під влаштування тимчасових відкритих автостоянок для транспортних засобів, що знаходяться в особистому користуванні громадян";

- на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 27.08.1976 № 420 "Про покращення роботи Української республіканської спілки автолюбителів" наказом по Міністерству автотранспорту УРСР від 2.09.1976 № 280 всі автостоянки Укрголовтехобслуговування, в тому числі і автостоянка "Лісова", були передані місцевим організаціям Української республіканської добровільної спілки автолюбителів;

- зазначені обставини додатково зафіксовані в листі Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 16.07.2004 № 06/02-2516, який наданий у відповідь на запит АК "Славутич" від 21.06.2004;

- будівництво стоянки "Лісова" виконано на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 29.02.1977 № 528 "Про організацію і обладнання тимчасової відкритої платної стоянки автомобілів районного товариства "Автолюбитель УРСР на вул. Космонавта Волкова 16";

- рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 26.01.1981 № 111 "Про організацію тимчасових стоянок для індивідуальних транспортних засобів і нічний час на проїзних частинах другорядних вулиці міста" з метою впорядкування утримання транспортних засобів, які належать громадянам на праві особистої власності, вирішення питання про надання місць на відкритих платних автостоянках і в автокооперативах організацію стоянок та відповідальність за утримання транспортних засобів покладено на районні товариства "Автолюбитель";

- автостоянка "Лісова" увійшла до складу об`єднаного автокооперативу "Дніпровський", який у 1988 році після створення Ватутінського району було перереєстровано під назвою "Ватутінський" та припинено свою дію згідно з рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 08.01.1990 № 18 "Про припинення діяльності об`єднаного кооперативу "Ватутінський";

- за змістом листа Деснянської районної державної адміністрації від 16.07.2004 № 06/02-2516 у зв`язку з припиненням кооперативу "Ватутінський" рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів від 11.04.1990 № 283 "Про реєстрацію Статуту кооперативу по експлуатації автостоянок Ватутінського району м. Києва "Славутич" зареєстровано Статут кооперативу, до складу якого на той час увійшла автостоянка "Лісова" за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Волкова 16;

- АК "Славутич" здійснює свою діяльність з надання послуг зі зберігання автотранспортних засобів членів кооперативу, як правонаступник щодо забезпечення прав членів кооперативу "Автолюбитель" за адресою: м. Київ, вул. Космонавта Волкова, 16.

Отже, суди попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, дійшли висновку, що обставини законності організації автостоянки, зведення на ній нежитлових будівель та користування відповідною земельною ділянкою вже встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 28.03.2024 у справі № 910/4435/22, за участі Київської міської ради, яке набрало законної сили 18.04.2023 та не оскаржувалось сторонами справи, а тому враховуючи відсутність доказів на підтвердження того, що спірний об`єкт будівництва є самочинним будівництвом, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Київської міської ради про усунення перешкод власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельними ділянками.

4.10. У пунктах 81-92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, на висновки в якій посилався суд апеляційної інстанції, зазначено таке:

"81.Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

82. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

83. Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

84. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

85. Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

86. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

87. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

88. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

89. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

90. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

91. Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

92. Велика Палата Верховного Суду висновує, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження".

Доводи заявника касаційної скарги стосовно того, що вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, застосовані судом апеляційної інстанції помилково, оскільки у вказаній справі була заявлена одна вимога, а у справі, яка розглядається заявлено три вимоги, не спростовує висновків суду касаційної інстанції про те, що державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 Цивільного кодексу України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.

За змістом статті 152 Земельного кодексу України коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки.

4.11. Проте суди попередніх інстанцій, обмежившись посиланням на те, що судовим рішенням у справі № 910/4435/22 встановлені обставини законності організації автостоянки, зведення на ній нежитлових будівель та користування відповідною земельною ділянкою, не встановили обставин стосовно того, яке майно (нерухоме чи тимчасові споруди) було побудовано на спірній земельній ділянці, чи надавався уповноваженим органом дозвіл на таке будівництво, ким та коли здійснювалося будівництво та чи відповідає воно містобудівним умовам, а також чи були законні підстави для реєстрації приватним нотаріусом у 2021 році для реєстрації права приватної власності за відповідачем на нерухоме майно - автостоянку на підставі технічного паспорту, виданого 03.06.2021 ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП" та довідки виданої 03.06.2021 ТОВ "ПРОЕКТТЕХСЕРВІСГРУП".

У той же час, як свідчить зміст судового рішення у справі № 910/4435/22, на яке посилалися суди у справі, яка розглядається, рішеннями відповідних органів визначалися питання про організацію тимчасових стоянок для індивідуальних транспортних засобів у нічний час на проїзних частинах другорядних вулиці міста, проте чи надавалося такими рішеннями про організацію тимчасових стоянок дозвіл на будівництво нерухомого майна, суди під час розгляду справи не з`ясовували.

4.12. За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 вказаного Кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Згідно з частинами 1, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 вказаного Кодексу передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

4.13. З урахуванням викладеного для правильного вирішення спору у справі, що розглядається, необхідним є встановлення обставин щодо здійснення будівництва спірного майна за наявності відповідного дозволу на проведення такого будівництва, а тому колегія суддів визнає доводи скаржника про ненадання судами оцінки всім доказам та доводам сторін такими, що знайшли підтвердження.

Ураховуючи викладене, з огляду на необхідність встановлення всіх обставин справи в їх сукупності для правильного вирішення спору виходячи з предмету та підстав позову, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення та постанову судів попередніх інстанцій слід скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Згідно із частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

5.2. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 у справі № 910/5435/24 слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України), а тому клопотання КП "Муніципальні ринки" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у Верховного Суді не підлягає розгляду.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2024 у справі № 910/5435/24 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак