РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2025Справа № 910/9411/24
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ Сервіс", Львівська область, Львівський район, с. Вислобоки

до Фонду державного майна України, м. Київ

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України, м. Київ

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне підприємство Міністерства оборони України "Західвійськбуд", м. Львів

за участю Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, м. Львів

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Замніус А.Ю. (адвокат за ордером серія СВ№1102323 від 02.10.2024) (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Руденко К.М. (в порядку самопредставництва);

від третьої особи-1: Чернецький Р.В. (в порядку самопредствництва);

від третьої особи-2: не з`явились;

від прокуратури: Рудяк А.М. (службове посвідчення №079113 від 11.03.2024).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.07.2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ФХ Сервіс" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про:

- визнання протиправною бездіяльності Фонду державного майна України (відповідач) в частині невнесення відомостей до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо позивача за додатковою угодою від 01.08.2016 до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 щодо нерухомого майна: частини приміщення ремонтно-механічної майстерні загальною площею 643,6 кв.м., розміщеної за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Л. Українки (Київська), 18; виробничої площадки перед ремотно-механічною майстернею загальною площею 4655 кв.м., розміщеної за адресою Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Л. Українки (Київська), 18, кадастровий номер земельної ділянки :01:012:0002;

- зобов`язання відповідача внести відомості до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо позивача за додатковою угодою від 01.08.2016 до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 щодо нерухомого майна: частини приміщення ремонтно-механічної майстерні загальною площею 643,6 кв.м., розміщеної за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Л. Українки (Київська), 18; виробничої площадки перед ремотно-механічною майстернею загальною площею 4655 кв.м., розміщеної за адресою Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Л. Українки (Київська), 18, кадастровий номер земельної ділянки :01:012:0002, яке перебуває на балансі ДП МОРУ "Західвійськбуд" та вважати внесеною інформацію з 30.09.2016 року.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/9411/24 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України, залучено до участі у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне підприємство Міністерства оборони України "Західвійськбуд" та призначено підготовче засідання на 08.10.2024.

20.08.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

03.09.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі та відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що підставою для включення та внесення змін до Реєстру є надходження від суб`єктів управління до Фонду інформації про об`єкти державної власності, отже дії Фонду щодо внесення даних до Реєстру залежать від дій суб`єктів управління. Окрім того, інформація щодо орендарів державного майна структурою ведення реєстру не передбачено, а тому в ІППС «Етап-Оренда» відсутня. При цьому, Фонд не є стороною договору, а тому інформація щодо нього у відповідача відсутня. Також відповідач у відзиві зазначив, що у справі №914/1896/22 визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди, за якою позивач мав статус орендаря.

05.09.2024 до суду від третьої особи-1 надійшли пояснення, в яких зазначено, що дії Фонду щодо внесення даних до Реєстру залежать виключно від дій суб`єктів управління та ґрунтуються на поданій суб`єктом управління до Фонду інформації. Окрім того, у поясненнях вказано, що дії Фонду не тягнуть порушення прав та інтересів позивача, а отже позивачем не доведено, що його права та інтереси порушені.

16.09.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що п. 11 Додаткової угоди від 01.08.2016 року передбачає передачу одного примірника додаткової угоди Фонду державного майна України, а оскільки такий примірник відповідачу передавався, тому Фонд мав обов`язок включити відомості до реєстру. Окрім того, інформаційно-пошукова система «Етап-Оренда» створена для обліку та зберігання інформації щодо договорів оренди.

02.10.2024 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ Сервіс" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ФХ Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В підготовчому засіданні 08.10.2024 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про закриття провадження у справі, частково відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 26.11.2024.

22.11.2024 до суду від Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшла заява про вступ у справу.

В підготовчому засіданні 26.11.2024 судом було задоволено заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону надійшла заява про вступ у справу, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та оголошено перерву до 21.01.2025.

20.12.2024 до суду від позивача надійшли докази направлення позовної заяви прокуратурі.

В підготовчому засіданні 21.01.2025 судом було оголошено перерву до 04.03.2025.

21.02.2025 до суду від відповідача надійшли пояснення, в яких зазначено, що апаратом Фонду державного майна України не укладались договори оренди зазначеного в справі державного майна, при цьому, оскільки в справі №914/1896/22 визнано недійсною додаткову угоду, тому в межах даної справи відсутній предмет спору.

04.03.2025 до суду від позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що в противагу твердженням відповідача, структурою ведення Реєстру інформація щодо орендарів державного майна передбачена.

В підготовчому засіданні 04.03.2025 судом було оголошено перерву до 08.04.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.05.2025.

В судовому засіданні 20.05.2025 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.1998 між державним підприємством Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» (орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна, відповідно до статті 1 якого орендодавець передає орендарю, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: частину приміщення ремонтно-механічної майстерні загальною площею 643,6 кв. м. та виробничу площадку перед ремонтно-механічною майстернею загальною площею 4655 кв.м. (кадастровий №:01:012:0002) за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Лесі Українки, 45.

Вказане майно є державною власністю, закріплене за ДП «Західвійськбуд» на праві повного господарського відання. Майно передається в оренду для проведення в ньому підприємницької діяльності, визначеної статутом орендаря. Орендар вступає у строкове платне користування майном з 28.10.1998 до 28.10.2047, строком на 49 років, відповідно до п.9.1. Договору.

Згодом, між ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна», ТОВ «ФХ Сервіс» було укладено Додаткову угоду від 01.08.2016 року до вказаного Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року (надалі - Додаткова угода), згідно з якою замінено орендаря за договором оренди з ТОВ «Вольво Україна» на ТОВ «ФХ Сервіс» (позивач).

Пунктом 11 Додаткової угоди визначено, що: один примірник цієї Додаткової угоди українською мовою передається ДП МО України «Західвійськбуд», один примірник цієї Додаткової угоди українською мовою передається філіалу ДП МО України «Західвійськбуд» - « 20 управління начальника робіт», один примірник цієї Додаткової угоди українською мовою передається Фонду державного майна України, один примірник цієї Додаткової угоди українською мовою передається ТОВ «ФХ сервіс», один примірник цієї Додаткової угоди українською мовою та два примірники англійською мовою передається ТОВ з ІІ «Вольво Україна».

За актом приймання передачі від 02.08.2016 року до Додаткової угоди ТОВ з ІІ «Вольво Україна» передало ТОВ «ФХ сервіс» індивідуально визначене державне нерухоме майно нежитлові приміщення: частину приміщення ремонтно-механічної майстерні загальною площею 643,6 кв. м., розміщену за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Лесі Українки, 45, та виробничу площадку перед ремонтно-механічною майстернею загальною площею 4655 кв.м., розміщену за адресою: Львівська область, Жовківський район, с. Малехів, вул. Лесі Українки, 45, кадастровий номер земельної ділянки :01:012:0002.

У вказаному акті зазначено, що: один примірник акту передається ДП МО України «Західвійськбуд», один примірник акту передається філіалу ДП МО України «Західвійськбуд» - « 20 управління начальника робіт», один примірник акту передається Фонду державного майна України, один примірник акту передається ТОВ «ФХ сервіс», один примірник акту передається ТОВ з ІІ «Вольво Україна».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що у відповідності до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 р. №467), відповідачем (Фондом державного майна України), станом на 01.10.2016 року, не виконано свого обов`язку та не внесено в Єдиний реєстр об`єктів державної власності відомостей щодо того, що позивач є орендарем державного майна на підставі Додаткової угоди від 01.08.2016 року до вказаного Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року.

Відповідач та третя особа-1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначають, що підставою для включення та внесення змін до Реєстру є надходження від суб`єктів управління до Фонду інформації про об`єкти державної власності, отже дії Фонду щодо внесення даних до Реєстру залежать від дій суб`єктів управління. Проте, суб`єкти управління такої інформації до Фонду не подавали. Окрім того, інформація щодо орендарів державного майна структурою ведення реєстру не передбачено. При цьому, у поясненнях зазначено, що Фонд не є стороною договору, а тому інформація щодо нього у відповідача відсутня. Також сторони наголошували, що у справі №914/1896/22 визнано недійсною Додаткову угоду до Договору оренди, за якою позивач мав статус орендаря, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, між ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна», ТОВ «ФХ Сервіс» було укладено Додаткову угоду від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року (надалі - Додаткова угода), згідно з якою замінено орендаря за договором оренди з ТОВ «Вольво Україна» на ТОВ «ФХ Сервіс» (позивача).

В обґрунтування позовних вимог позивач поклав невиконаний обов`язок відповідача згідно норм Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 р. №467) внести в Єдиний реєстр об`єктів державної власності відомості щодо того, що позивач є орендарем державного майна.

Враховуючи те, що об`єктом оренди є майно, яке є власністю держави, застосуванню підлягають норми Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки ним регулюються правові основи управління об`єктами державної власності.

Відповідно до ст. 4 вказаного Закону України суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Підпунктом е) п. 2 ст. 7 вказаного Закону України Фонд державного майна України, відповідно до законодавства, щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна, виступає держателем Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

При цьому, уповноважені органи управління, відповідно до покладених на них завдань, забезпечують надання держателю Єдиного реєстру об`єктів державної власності відомостей про об`єкти державної власності для формування і ведення зазначеного реєстру. (п. 23 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»).

Таким чином, згідно норм вказаного закону, Фонд державного майна України, як держатель Єдиного реєстру об`єктів державної власності, отримує від уповноважених органів управління відомості про об`єкти державної власності для формування і ведення зазначеного державного реєстру.

Позивач наполягав, що станом на момент укладення даної Додаткової угоди, відповідач був обізнаний, що позивач є орендарем державного майна на підставі Додаткової угоди від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року, оскільки в п. 11 Додаткової угоди вказано, що один примірник цієї Додаткової угоди українською мовою передається Фонду державного майна України.

Так, як вбачається із матеріалами справи, Додаткова угода від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року була підписана між наступними сторонами: ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс».

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено судом, оскільки Фонд державного майна України не був стороною Додаткової угоди від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року, додатком до Додаткової угоди позивачем не прикладено доказу вручення Фонду державного майна України примірника угоди і сам примірник угоди не містить відміток про вручення його Фонду державного майна України, іншого позивачем не доведено.

Окрім того, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16.

Як встановлено рішенням Господарського суду Львівської області №914/1896/22 від 12.04.2023, залишеним без змін Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 року та Постановою Верховного Суду від 26.09.2023 року:

«…102. ДП «Західвійськбуд», ТОВ «Вольво Україна» та ТОВ «ФХ Сервіс» 01.08.2016 уклали додаткову угоду до Договору від 28.10.1998 (далі Додаткова угода від 01.08.2016) (том 1, а. с. 26-27). Відповідно до пункту 1 цієї угоди сторони вирішили замінити особу орендаря за договором оренди: замінити ТОВ «Вольво Україна» на нового орендаря ТОВ «ФХ Сервіс», яке згідно з пунктом 7.2.2 Договору від 28.10.1998 є належним суборендарем об`єкта оренди.

103.ТОВ «Вольво Україна» за участю ДП «Західвійськбуд» передало ТОВ «ФХ Сервіс» об`єкт оренди, про що склали акт приймання-передачі від 02.08.2016 (том 1, а. с. 28).

104.Листом від 18.08.2021 (а. с. 79) РВ ФДМУ повідомило, що не погоджувало укладення Додаткової угоди від 01.08.2016….

… 126.Додаткова угода від 01.08.2016 не враховує повноважень РВ ФДМУ та Міністерства в управлінні державним майном, їх участі у визначенні долі (юридичної) такого майна, суперечить визначеній процедурі, а тому на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсною.»

Таким чином, в межах справи №914/1896/22 встановлено, що Фондом державного майна України не погоджувалась Додаткова угода від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року, всупереч наведених позивачем в межах даної позовної заяви тверджень.

Рішенням Господарського суду Львівської області №914/1896/22 від 12.04.2023, залишеним без змін Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.07.2023 року та Постановою Верховного Суду від 26.09.2023 року, Додаткову угоду від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року було визнано недійсною з підстав того, що ця угода, всупереч норм законодавства, не було погоджена з Фондом державного майна України.

Таким чином, твердження позивача щодо того, що відповідач був обізнаний, що позивач є орендарем державного майна на підставі Додаткової угоди від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року, не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах даної справи, ні в матеріалах справи №914/1896/22.

Окрім того, відповідно до п. 4 Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 р. №467 (надалі - Положення) органи, уповноважені управляти об`єктами державної власності:

- ведуть облік об`єктів державної власності, які належать до сфери їх управління та підлягають внесенню до Реєстру;

- здійснюють контроль за повнотою даних Реєстру та їх відповідністю встановленим вимогам;

- передають щокварталу Фондові державного майна інформацію для внесення змін до Реєстру.

При цьому, матеріали справи не містять доказів передачі органами, уповноваженими управляти об`єктами державної власності, Фондові державного майна України інформації для внесення змін до Реєстру, зокрема в частині зазначення позивачем орендарем державного майна за Додатковою угодою від 01.08.2016 року до Договору оренди нерухомого майна б/н від 28.10.1998 року.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У частині третій ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини першої ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 по справі № 922/51/20).

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Крім того, 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема, внесені зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (п. 1 ст. 32 Конвенції).

Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Приймаючи до уваги викладене, суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів в обґрунтування наведених в позові обставин, які можуть слугувати підставами для задоволення позовних вимог.

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, вимоги позивача є недоведеними.

Згідно з положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту є припинення дії, яка порушує право.

Частинами першою - третьою статті 13, частиною другою статті 14 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судовий збір позивача, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишається за останнім.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ФХ Сервіс" судовий збір, сплачений до державного бюджету.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 16.06.2025 року.

Суддя С. МОРОЗОВ