ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/316/21
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Богацької Н.С.,

Діброви Г.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від прокуратури: Бескровний М.О., за посвідченням;

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Онищенко Л.В., у порядку самопредставництва;

від відповідача-2: Попроцький Д.М., за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 11 грудня 2023 року (повний текст складено 06.06.2024)

у справі № 915/316/21

за позовом: Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до відповідачів:

1) Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв;

2) Фізичної особи-підприємця Панька Олександра Володимировича

про визнання недійсним договору від 06.07.2016 № 535/1 про спільний обробіток землі на майбутнє та повернення земельної ділянки, -

суддя суду першої інстанції: Ткаченко О.В.

місце винесення рішення: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 10.06.2025, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 Заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі також позивач, МОУ) з позовними вимогами до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв (далі також відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця (ФОП) Панька Олександра Володимировича (далі також відповідач-2) про:

- визнання недійсним договору від 06.07.2016 №535/1 про спільний обробіток землі, укладеного між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв та Фізичною особою-підприємцем Панько Олександром Володимировичем, припинивши його дію на майбутнє з моменту набрання рішенням суду законної сили;

- зобов`язання Фізичної особи-підприємця Панька Олександра Володимировича звільнити земельну ділянку площею 233,54 га, розташовану на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (територія полігону В/Ч НОМЕР_1 ), яка використовується останнім на підставі договору від 06.07.2016 №535/1.

В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що оспорюваний договір про здійснення спільної діяльності не є договором про спільну діяльність, а є фактично договором оренди землі, зміст якого суперечить вимогам, передбаченим Цивільному кодексу України та Закону України Про управління об`єктами державної власності та Закону України Про використання земель оборони, оскільки передана за спірним договором земельна ділянка фактично відноситься до земель оборони та передана без рішення (погодження) відповідних посадових осіб Міністерства оборони України та органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції було змінено в даній справі відповідача-1 Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв на його правонаступника Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління (КЕУ) Командування Сил логістики Збройних Сил України (ЗСУ), про що судом першої інстанції винесено відповідну ухвалу від 21.06.2023.

Також, в процесі розгляду справи відповідачами було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, у зв`язку з чим останні просили у задоволенні позову відмовити.

Розгляд справи №915/316/21 зупинявся судом першої інстанції до закінчення перегляду Верховним Судом аналогічної справи - №915/317/21.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2023 у справі №915/316/21 (суддя Ткаченко О.В.) у задоволенні позову Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління Командування Сил логістики Збройних Сил України; Фізичної особи-підприємця Панька Олександра Володимировича про визнання недійсним договору від 06.07.2016 № 535/1 про спільний обробіток землі на майбутнє та повернення земельної ділянки відмовлено в повному обсязі.

У вказаному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність прокурором неправомірності укладення КЕВ міста Миколаїв з ФОП Панько О.В. спірного договору, оскільки відповідач-1 передав відповідачу-2 земельну ділянку, що відноситься до земель оборони, без рішення(погодження) відповідних посадових осіб Міністерства оборони України та органів місцевого самоврядування.

Водночас, місцевий господарський суд встановив, що позивач - МОУ з 2016 року знав та повинен був знати про будь-які порушення законодавства зі сторони КЕВ м. Миколаїв при укладанні оспорюваного правочину з ФОП Панько О.В №535/1 від 06.07.2016, які стали підставами цього позову, який підтримує Керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що подана прокурором позовна заява задоволенню не підлягає, у зв`язку зі спливом позовної давності, про який було заявлено ФОП Панько О.В. та КЕВ м. Миколаїв.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2023 у справі №915/316/21 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Прокурор не погоджується із застосуванням судом строків позовної давності, обґрунтовуючи свою позицію тим, що Міністерство оборони України дізналось про порушення спірним правочином вимог законодавства саме з листа прокурора від 18.01.2021 за №5-2-136вих21, оскільки органом військового аудиту, на перевірку якого як на підставу та можливість дізнання про порушення Міністерством оборони України спірним договором законодавства України посилаються відповідачі та суд, не було встановлено відповідних порушень, як і не було обізнано про те, що договори укладаються без належних правових підстав під час обговорення на нараді заступника Міністра оборони України 17.03.2016.

Що стосується твердження суду щодо можливої обізнаності Військової прокуратури Миколаївського гарнізону про укладення оспорюваного договору, то апелянт, з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, наполягає на тому, що для вирішення питання у даній справі про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Водночас, за твердженням скаржника, Військова прокуратура Миколаївського гарнізону не могла дізнатися раніше Міністерства оборони України про вчинений правочин, оскільки не є стороною договору, не є органом з яким цей договір мав погоджуватися, не проводила на момент укладання договору відповідних перевірок та не здійснювала нагляду за додержанням законів під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження за фактом протиправного укладання договору спільного обробітку землі. Проте, не врахувавши зазначеного, суд дійшов передчасного висновку, про пропуск прокурором строку позовної давності, який в даному випадку має відраховуватись від обізнаності Міністерства оборони України про наявність його порушеного інтересу, тобто з 18.01.2021.

Більш детально доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2023 у справі №915/316/21 та призначено її розгляд на 18.09.2024 о 15:30 год.

Крім того, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги на розумний строк та встановлено відповідачам строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

15.07.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Миколаївського КЕУ Командування Сил логістики ЗСУ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 не погоджується з її доводами, вважає оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/316/21 цілком обґрунтованим та законним, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вказане рішення без змін.

Разом з цим у даному відзиві вдповід-1 наводить свої заперечення та аргументи щодо підтвердженої обізнаності позивача про порушення оспорюваним правочином вимог чинного законодавства та порядку його укладання ще з 2016 року, та наполягає на тому, що саме від вказаного строку починає відлік строк позовної давності й для органів прокуратури.

ФОП Панько Олександр Володимирович також подав відзив на апеляційну скаргу прокурора, який надійшов до суду 18.07.2024.

Зокрема, відповідач-2 звертає увагу на те, що прокурор в апеляційній скарзі посилається на не релевантну судову практику; доводить суду, що військова прокуратура про укладення спірного договору знала з 2016 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи листом КЕВ м. Миколаїв від 15.08.2016 №2352 щодо повідомлення військової прокуратури про укладання 06.07.2016 року договорів про спільний обробіток земель загальновійськового полігону. Таким чином, на переконання ФОП Панько О.В., прокурор мав можливість перевірити законність вчинених правочинів, у тому числі спірного договору №542/8 від 06.07.2016 та, у разі встановлення на це законних підстав, звернутися з відповідним позовом до суду в межах строку позовної давності.

Водночас, з посиланням на обставини, встановлені в справі №915/317/21, в якій розглядались тотожні вимоги прокурора, але стосовно іншого договору, відповідач-2 наполягає на тому, що МОУ через підконтрольну та підзвітну йому Головну контрольно-ревізійну інспекцію мало повноваження на перевірку діяльності КЕВ м. Миколаєва, у тому числі щодо можливості перевірки оспорюваного правочину - договору №542/8 від 06.07.2016 на відповідність діючому законодавству щонайпізніше у другій половині 2016. Отже, 18.01.2021 МОУ лише дізналося про думку прокуратури з цього приводу.

Таким чином, ФОП Панько О.В. просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги прокурора.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.07.2024 задоволено заяву представника Миколаївського КЕУ Командування Сил логістики ЗСУ Онищенко Лілії Вадимівни щодо надання їй можливості брати участь у розгляді справи №915/316/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів через систему відеоконференцзв`язку EasyCon. Вирішено здійснювати розгляд справи №915/316/21 в режимі відеоконференції.

Аналогічна заява представника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Маковецького Євгена Валентиновича задоволена ухвалою суду апеляційної інстанції від 17.09.2024.

У судовому засіданні 18.09.2024 прокурором було заявлене клопотання про зупинення апеляційного провадження у справі №915/316/21 до закінчення касаційного перегляду Верховним Судом постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.08.2023 та рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2023 в аналогічній справі №915/317/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.09.2024 зупинено апеляційне провадження у справі №915/316/21 до закінчення касаційного перегляду №915/317/21 Верховним Судом.

Враховуючи прийняття Верховним Судом у справі №915/317/21 постанови від 15.01.2025, якою касаційну скаргу Керівника спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону залишено без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.08.2023 та рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2023 у справі №915/317/21 залишено без змін, судова колегія ухвалою від 03.03.2025 поновила апеляційне провадження у справі №915/316/21 з 08.04.2025 року та призначила розгляд даної справи на 08.04.2025 о 14:45 год. в режимі відеоконференції, за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon.

Однак, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Колоколова С.І., судове засідання, призначене на 08.04.2025 у справі №915/316/21 не відбулось.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.05.2025 учасників справи №915/316/21 повідомлено про те, що розгляд останньої відбудеться 13.05.2025 о 15:15 год.

Під час судового засідання 13.05.2025 Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України заявило клопотання про заміну останнього у справі №915/316/21 його правонаступником, у зв`язку із перетворенням Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління в Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв.

Для вирішення цього питання ухвалою суду від 13.05.2025 у судовому засіданні було оголошено перерву до 20.05.2025 о 14:00 год.

Іншою ухвалою суду від 13.05.2025 вищевказане клопотання відповідача-1 було задоволено; замінено у справі №915/316/21 Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління Командування Сил логістики Збройних Сил України (ідентифікаційний код 08029523) його правонаступником Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв (ідентифікаційний код 08029523, 54056, Миколаївська область, м. Миколаїв, проспект Миру, 62-А).

Судове засідання, призначене на 20.05.2025 о 14:00 год не відбулось, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 учасників справи №915/316/21 повідомлено про те, що її розгляд відбудеться 10.06.2025 о 15:30 год.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Колоколова С.І., рорядженням керівника апарату суду від 09.06.2025 №59 призначено повторний автоматизований розподіл справи №915/316/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 для розгляду справи №915/316/21 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Діброви Г.І.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 09.06.2025 справу №915/316/21 прийнято до свого провадження вказаною судовою колегією.

У судовому засіданні 10.06.2025, яке проводилось в режимі відеоконференції, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши представників учасників справи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.11.2014 за Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв на праві постійного користування оформлено земельну ділянку площею 6977,5 га, яка розташована за адресою: Миколаївська обл., Веселинівський р-н, Ставківська сільська рада, як землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із присвоєнням кадастрового номеру - :06:000:0002. Форма власності - державна. Зазначене підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-014 від 25.11.2014 (т.1 а.с.12-15).

06.07.2016 між КЕВ м. Миколаїв (Сторона-1) та ФОП Панько О.В. (Сторона-2) укладено Договір №535/1 про спільний обробіток землі (надалі - Договір), відповідно до п.1.1, якого з метою співпраці між сторонами і залучення додаткових джерел фінансування, сторони за цим Договором домовилися про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані Стороні-1 в безстрокове користування та можливостей Сторони-2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (т. 1 а.с. 17-23).

Пунктом 3.1 Договору узгоджено, що Сторона-1 за цим Договором зобов`язається залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі Стороною-2 земельні ділянки, що надані Стороні-1 в безстрокове користування, площею 233,54 га, терміном на 2 сільськогосподарських роки тобто до 31.12.2017 року.

Згідно з п. 6.1 Договору внесок Сторони-1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 233,54 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 245 217,00 грн.

Грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави (п. 7.1 Договору).

Відповідно до п. 8.1 Договору, прибуток, що отримується сторонами від спільної обробки землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Сторона-1 в будь якому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеними у ст. 6 цього Договору.

За умовами п. 8.2 Договору Сторони дійшли згоди, в разі необхідності, тримати під паром не більше 20% земельної ділянки, як цього вимагає технологічний процес сільськогосподарського виробництва, проте дана домовленість не змінює умови виконання Сторонами пунктів 8.1 та 8.4 даного Договору.

Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку Стороні-1 та утримання відповідної частки прибутку Стороною-2 (п.8.3 Договору).

Пунктом 8.4 Договору, Сторони погодились, що Сторона-2 має право перераховувати Стороні-1 щомісячно у рівних долях у строк до 01 червня поточного сільськогосподарського року грошові кошти на загальну суму, що дорівнює розміру внеску Сторони-1 як достроково розподілений прибуток від спільної діяльності у сільськогосподарському році. В такому разі, Сторона-2 самостійно на свій розсуд розпоряджається зібраним врожаєм, отриманим від результату діяльності. Кінцеві терміни етапів дострокового розподілу прибутку може змінюватися сторонами за взаємною згодою, але не перевищувати тримісячного терміну від дати зазначеної в Договорі. Сплата усіх видів податків та зборів, що належать при здійснені такого виду діяльності здійснюється Стороною-2 в порядку та у межах, передбаченому чинним законодавством та сутністю підприємства (фізичної особи-підприємця), окрім тих видів податків та зборів, які, згідно законодавства, покладаються виключно на Сторону-1.

Згідно з п. 12.2 Договору, останнім передбачено, зокрема, обов`язкове щорічне узгодження (індексація) ціни внесків Сторін за Договором на кожний наступний сільськогосподарський рік впродовж строку дії Договору.

До Договору Сторонами укладено додаткові угоди від 15.08.2016 №1 та від 07.04.2017 №2, якими продовжено термін дії Договору до 31.12.2023 та збільшено вартість ділової репутації до 534 806,60 грн.

Договір підписано Сторонами та скріплено їх печатками, а також погоджено Командиром військової частини НОМЕР_1 та сільським головою.

Додаткові угоди також підписані Сторонами без заперечень та зауважень, та скріплені печатками сторін.

Рішенням адміністративного департаменту МОУ від 18.03.2016, оформленого відповідним протоколом, було вирішено збільшити вартість внеску військової частини за договорами спільного обробітку землі.

У матеріалах справи міститься рішення Веселинівської районної ради Миколаївської області від 09.06.2016 №30 про погодження військовій частині НОМЕР_1 та КЕВ м. Миколаїв надання дозволу фізичним та юридичним особам, зокрема ФОП Паньку О.В., на вирощування сільськогосподарських культур на землях, розташованих на території полігону Києво-Олександрівський, що знаходиться на території Ставківської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (т. 1 а.с. 64).

Водночас, 09.06.2016 Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області на лист КЕВ м. Миколаїв від 03.06.2016, надала погодження щодо вирощування сільськогосподарських культур на вказаних вище землях (т. 1 а.с. 64 зворотн. стор.).

Матеріали справи свідчать, що 12.09.2016 за вих. №303/22/2/268 Південно-Східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління ЗСУ на адресу відповідача-1 надіслало лист, в якому Південно-Східним ТКЕУ не заперечувалось укладення КЕВ м. Миколаїв договорів, предметом яких є надання послуг з вирощування зернових та технічних культур на землях військових полігонів, з рекомендацією - вартість наданих послуг за цінами, не нижче ринкових - не менше 1850 грн за 1 га; та повернуто оригінали договорів та додаткових угод до них, які було направлено КЕВ м. Миколаїв листом від 08.08.2016 за вих. № 2289 (т. 1 а.с. 66).

01.09.2016 листом №2505 КЕВ м. Миколаїв також повідомило Південно-Східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління Збройних сил України про приведення ціни низки договорів, укладених між відповідачем-1 та суб`єктами господарської діяльності, до ринкових, а саме 1 850,00 грн. за 1 га.

15.08.2016 КЕВ м. Миколаїв листом №2352 повідомило Першого заступника військового прокурора Південного регіону України про те, що КЕВ м. Миколаїв 06.07.2016 та 29.07.2016 було укладено договори про спільний обробіток землі з суб`єктами господарювання на підставі ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» та Протоколу наради заступника Міністра оборони України з власниками фермерських господарств від 17.03.2016.

Також матеріали справи містять низку внутрішніх листів як КЕУ Збройних сил України, так і відповідальних осіб МОУ щодо організації роботи по надходженню коштів на спеціальні рахунки МОУ, раціонального використання земель МОУ, тощо; Методичні рекомендації щодо укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів МОУ, затверджені Заступником Міністра оборони України у 2016.

Матеріали справи свідчать, що 18.01.2021 Військовою прокуратурою Миколаївського гарнізону на адресу Міністерства оборони України було направлено листа №5-2-136вих21, відповідно до якого прокурор, посилаючись на укладений між відповідачами у даній справі Договір про спільний обробіток землі від 06.07.2016, зазначив, що вказаний Договір КЕВ м. Миколаїв уклав з порушенням вимог діючого законодавства щодо укладення договорів спільної діяльності та порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб`єктами владних повноважень. Також, у цьому листі, прокурор, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, керуючись ст. 23 Закону України Про прокуратуру, просив Міністерство повідомити прокуратуру про те, чи вживалися Міністерством заходи щодо захисту порушених інтересів держави, та які саме.

У відповідь на вказаний вище лист, Міністерство оборони України листом від 12.02.2021 вих. №370/2/1454 повідомило прокуратуру про те, що відповідно до рішень, прийнятих МОУ у 2016 році, КЕВ організовано укладення договорів з вирощування сільськогосподарських культур на конкурсних засадах, при цьому, умовами таких договорів передача земельних ділянок та припинення права постійного користування не передбачено. На час надання відповіді, зобов`язання за договорами про спільний обробіток виконуються належним чином, строк дії договорів - 31.12.2025.

Крім того, МОУ зазначило, що Збройні Сили України заінтересовані у укладенні договорів вирощування сільськогосподарських культур, оскільки це зменшує ризик самовільного зайняття земельних ділянок сторонніми особами, надає можливість ефективного використання земель оборони та забезпечення надходження коштів до спеціального фонду Міноборони з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ.

МОУ окремо відмітило, що підстав та доцільності припинення договірних відносин з наведеними у листі суб`єктами господарювання не вбачається, та з огляду на відсутність порушених інтересів МОУ, заходи претензійної та позовної роботи ним не вживалися.

Однак, посилаючись на описані обставини, прокурор звернувся до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі МОУ.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Перед тим, як переглядати оскаржуване рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог, судова колегія наголошує про необхідність дослідження підставності представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України, з огляду на те, що хоча вказане і не є доводами апеляційної скарги скаржника, проте перевірка права на позов (що має місце у даному випадку), лежить не в площині диспозитивності судового процесу (доводів учасника спору, які має розглянути суд в тому випадку, якщо сторона оскаржує судове рішення), а в площині обов`язків суду з розгляду справи та встановлення всіх обставин справи і належного розгляду спору судом, оскільки відповідно до ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Тобто обов`язком суду під час розгляду справи є встановлення того чи правильно прокурором обрано особу, в інтересах держави в особі якої він звертається до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

За положеннями ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України Про прокуратуру.

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті, за якою прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

У розумінні наведених положень прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч.2 ст. 129 Конституції України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №3-рн/99 від 08.04.1999 року під поняттям орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник, у кожному конкретному випадку, самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому, «нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).

Велика Палата Верховного Суду 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Міністерство оборони України, відповідно до покладених на нього завдань, є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужби та є Головним розпорядником бюджетних коштів, пов`язаних із фінансуванням діяльності ЗСУ, що здійснюється виключно за рахунок коштів Держбюджету України.

Згідно ст. 10 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України забезпечує, зокрема, життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, постачання озброєння та військової техніки, підтримання матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Аналіз положень ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 2, ст. 4 Закону України Про використання земель оборони дає підстави для висновку, що для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними і юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування.

Відтак, Міністерство оборони України наділено повноваженнями контролю за землями оборони та використанням останніх в господарських цілях Збройних Сил України, а тому, є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Зважаючи на викладене та те, що МОУ не здійснює відповідний захист інтересів держави у спірних правовідносинах, судова колегія, оцінивши надані прокурором докази на підтвердження підстав для представництва ним інтересів держави у даному випадку, вважає, що прокурор належними чином обґрунтував правові підстави для представництва інтересів держави в суді в особі компетентного органу для здійснення такого захисту в спірних правовідносинах.

Щодо апеляційний вимог.

Судова колегія звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги стосуються лише застосування судом першої інстанції строків позовної давності та незгоди апелянта з їх застосуванням.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, апеляційний суд здійснює перегляд лише в цій частині судового рішення, відповідно до положень ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлено неправомірність укладення відповідачами спірного договору, що останніми не оскаржується.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями наведеної норми у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатись про порушення цього права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Судова колегія наголошує, що при застосуванні наведених вище положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

При цьому, перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду. Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду, на які посилаються скаржники у касаційний скаргах, зокрема, від 05.03.2019 у справі № 908/1409/17, від 22.05.2018 у справі №922/1084/17, від 24.01.2018 у справі №914/801/17, від 19.06.2018 у справі №922/2756/17 та постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14, від 23.12.2014 у справі № 3-194гс14, від 23.03.2015 у справі № 3-21гс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178цс15.

Апеляційний суд звертає увагу на наявну у матеріалах даної справи низку вказівних документів, датованих 2016 роком, які свідчать про те, що Міністерство оборони України було обізнано про існування договорів про спільний обробіток землі з моменту їх укладання та погоджувало останні.

Вказане також підтверджується обговорюванням умов спірного Договору на нараді заступника Міністра оборони України, що відбулась 17.03.2016, що правильно зазначено судом першої інстанції.

Більш того, матеріали справи свідчать, що Міністерство оборони України навіть наполягало на тому, що ще до отримання листа прокуратури від 18.01.2021 №5-2-136вих21, Міністерства оборони України знало про укладення спірного договору, знало його суть, але ні під час його укладання, ні наразі не вбачає порушень спірною угодою нормативних актів, зазначених прокурором.

Вказане підтверджується відповіддю від 12.02.2021 вих. №370/2/1454 Міністерства оборони України на вищезазначений лист прокуратури.

В своїй апеляційній скарзі прокурор погоджується з тим, що спірний Договір був предметом обговорення на нараді заступника Міністра оборони України 17.03.2016, проте, зазначає, що жодних порушень порядку його укладання посадовими особами Міністерством оборони України виявлено не було, а відтак, позивач не міг знати з 17.03.2016, та у будь-якому випадку протягом 2016 року, про порушення законодавства під час укладання договору №535/1 від 06.07.2016.

З цього приводу судова колегія враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.06.2022 в аналогічній справі №915/317/21 та зазначає, що контроль за фінансово-господарською діяльністю квартирно-експлуатаційних органів ЗСУ здійснюється відповідними контрольними органами Міністерства оборони України.

Так, 31.12.1993 Наказом Міністерства оборони України №313 було затверджено Положення про Головну контрольно-ревізійну інспекцію Міністерства оборони України, яке втратило чинність 16.04.2021 (тобто діяло з 2016 по 2021 включно) (далі Положення).

Згідно розділу 1, п. 1. Положення, Головна контрольно-ревізійна інспекція (ГКРІ) є органом Міністерства оборони України, входить до апарату Міністра оборони України і має призначення здійснювати у межах своєї компетенції контроль за дотриманням чинного законодавства у Збройних Силах України.

Відповідно до розділу 1, п. 2. Положення, Головна контрольно-ревізійна інспекція підпорядковується безпосередньо Міністру оборони України, виконує його доручення і про результати перевірок доповідає йому особисто для прийняття відповідного рішення.

Вимогами розділу 2 Положення встановлено, що на ГКРІ покладається, зокрема: проведення планових перевірок додержання законності в адміністративно-господарській діяльності командирів та інших посадових осіб, виконання ними вимог чинного законодавства, Статутів Збройних Сил, наказів, директив Міністра оборони України, а також проведення вибіркових контрольних ревізій; проведення за дорученням Міністра оборони України перевірок фактів порушень чинного законодавства посадовими особами Збройних Сил; організація і проведення контрольних перевірок і ревізій у військових формуваннях, де раніше працювали інші ревізійні структури Збройних Сил України.

Згідно розділу 4 Положення, - робота інспекції організується на основі перспективних планів, які затверджуються Міністром оборони України на кожне півріччя; - ГКРІ, як правило, приймає до перевірки матеріали, що містять факти порушень законності посадовими особами центрального апарату МОУ, видів Збройних Сил, керівним складом округів (оперативних командувань), об`єднань і з`єднань. Крім цього, можуть також прийматися матеріали перевірок, проведених раніше іншими органами військового управління, якщо об`єктивність їх висновків викликає сумнів.

Таким чином, судова колегія вважає, що МОУ через підконтрольну та підзвітну йому ГКРІ мало всі повноваження хоча б раз у півроку перевірити на відповідність діючому законодавству діяльність КЕВ м. Миколаєва та таким чином мало можливість щодо можливості перевірки оспорюваного правочину - Договору від 06.07.2016 №535/1 на відповідність діючому законодавству щонайпізніше у другій половині 2016.

Крім того, апеляційний суд враховує відповідь від 04.11.2022 вих №1574/1 КЕВ м. Миколаїв, наявний у матеріалах справи (додаток до відзиву на позовну заяву), на адвокатський запит представника відповідача-2 від 12.10.2022, згідно з якою МОУ має відповідні повноваження на здійснення перевірок структурних підрозділів, підприємств, установ, організацій, та ін., що утворені в системі останнього, зокрема шляхом проведення аудиторських заходів. КЕВ міста Миколаїв є підконтрольним суб`єктом.

Зі вказаної відповіді вбачається, що зі сторони МОУ в особі Південного територіального управління внутрішнього аудиту 28.11.2016 була здійснена аудиторська перевірка у тому числі господарської діяльності КЕВ м. Миколаїв за період з 01.07.2013 по 13.09.2016, тобто з урахуванням встановлення законності та економічної обґрунтованості укладання з ФОП Панько О.В. оскарженого Договору №535/1 від 06.07.2016.

На підставі даної перевірки зі сторони МОУ було зроблено висновок про те що, зокрема, керівництвом військової частини НОМЕР_1 протягом 2005 - 2016 років укладались договори з комерційними структурами у порушення вимог Земельного кодексу України (оскільки не мали законних прав землекористувача) та проводили не властиву господарську діяльність передбачену Положенням про полігони ЗС України, що стало підставою для розірвання договорів спільного обробітку землі та спільної діяльності укладених керівництвом військової частини НОМЕР_1 з суб`єктами господарювання. Водночас, на виконання доручення Міністра оборони України від 21.06.2016 щодо раціонального використання земель оборони про приведення договорів між землекористувачами та суб`єктами господарювання до ринкових цін, при цьому не менше 1 850 грн. за 1 га, укладено договори спільного обробітку землі, щодо земель Кисво-Олександрівського полігону, у тому числі з ФОП Панько О.В. від 06.07.2016 №535/1 (додаткова угода від 15.08.2016). Про результат відповідної перевірки Південного територіальним управлінням внутрішнього аудиту складено звіт №234/3/6/11/аз від 28.11.2016.

Таким чином, апеляційна колегія вважає, що позивач у даній справі - МОУ саме з 28.11.2016 довідався та мав можливість довідатись про порушення свого права (прав держави) та законодавства (у тому числі зі сторони ФОП Панько О.В. при укладанні оспореного правочину з КЕВ м. Миколаїв від 06.07.2016 №535/1 (додаткова угода від 15.08.2016), які стали підставами для апеляційної скарги, яку підтримує Керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Водночас, судова колегія звертає увагу на лист КЕВ м. Миколаїв від 15.08.2016 листом №2352, яким Першого заступника військового прокурора Південного регіону України повідомлено про те, що КЕВ м. Миколаїв 06.07.2016 та 29.07.2016 було укладено договори про спільний обробіток землі з суб`єктами господарювання на підставі ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» та Протоколу наради заступника Міністра оборони України з власниками фермерських господарств від 17.03.2016.

Апеляційний суд зауважує, що вказане свідчить про укладення спірного Договору з 2016 року, а тому прокурор мав можливість у встановленому законом порядку перевірити законність вчинених правочинів, у тому числі спірного Договору про спільний обробіток землі №542/8 від 06.07.2016.

Проте, органи прокуратури протягом 5 років не вчиняли будь-яких дій стосовно укладених КЕВ м. Миколаїв договорів про спільний обробіток землі, у тому числі спірного Договору №542/8 від 06.07.2016.

Позов у цій справі пред`явлено у березні 2021. Позивачу було відомо про оспорюваний правочин з 28.11.2016, прокурору з серпня 2016.

Відтак, звернувшись із цим позовом до суду, прокурор та позивач пропустили трирічний строк позовної давності, визначений ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, поважних причин пропуску позовної давності, які унеможливили або утруднили своєчасне пред`явлення позову, ані прокурором, ані позивачем не наведено.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, розглянувши заяви відповідачів про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на обґрунтованість позовних вимог та доведення порушення прав позивача, наслідком чого є відмова у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Даний висновок суду апеляційної інстанції цілком підтриманий Верховним Судом у постанові від 15.01.2025 при розгляді тотожної справи №915/317/21, до касаційного перегляду якої зупинялось апеляційне провадження у даній справі - №915/316/21.

Інші доводи прокурора не спростовують висновків суду першої інстанції. Твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, при прийнятті рішення від 11.12.2023 у справі №915/316/21, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскарженого процесуального акту колегія суддів не вбачає.

З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2023 у справі №915/316/21 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишається без змін.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.12.2023 у справі №915/316/21 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 11.06.2025.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Діброва Г.І.