РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.06.2025Справа № 910/4012/25
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, проспект Берестейський, буд. 14; ідентифікаційний код: 38727770)

до Держави в особі

1. Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 110; ідентифікаційний код: 34967593)

2. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, буд. 1-А; ідентифікаційний код: 37993783)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1

про стягнення 556033,04 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

31.03.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з вимогами до Держави України в особі Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування 556033,04 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб відповідача 1 з нього було безпідставно стягнуто кошти у сумі 556033,04 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2025 позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 03.04.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 відкрито провадження у справі №910/4012/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

24.04.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 заперечив проти задоволення позову, вказавши на його необгрунтованість.

29.04.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 заперечив проти задоволення позову, вказавши, що стягнуті з позивача грошові кошти у сумі 556033,04 грн він перерахував на користь третьої особи - ОСОБА_1 , який був стягувачем у виконавчому провадженні.

02.05.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, яку суд долучив до матеріалів справи.

05.05.2025 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

08.05.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, яку суд долучив до матеріалів справи.

15.05.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на пояснення третьої особи, які суд долучив до матеріалів справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Міністерства інфраструктури України (надалі відповідач 1), Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі відповідач 2) про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа №127/10201/20).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.10.2021, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11.01.2022 у справі №127/10201/20, відмовлено у позові ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №127/10201/20 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.10.2021 та постанову Вінницького апеляційного суду від 11.01.2022 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) з 09 жовтня 2019 року; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2851451,52 грн без вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 09 жовтня 2019 року по 22 березня 2023 року.

В подальшому постановою від 18.05.2023 ВП НОМЕР_1 про арешт коштів боржника старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомоном А.А. при примусовому виконанні виконавчого листа №127/10201/20, виданого 26.04.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника та належать боржнику - Державному підприємству «Адміністрація морських портів України».

Починаючи з 18.05.2023 з рахунків Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на підставі постанови ВП НОМЕР_1 від 18.05.2023 банками, в яких були відкриті рахунки Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», примусово було проведене списання коштів на загальну суму 3136846,67грн. (в тому числі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 2851451,52 грн, виконавчий збір у розмірі 285145,15 грн та витрати виконавчого провадження у сумі 250,00 грн).

01.06.2023 державним виконавцем було повернуто на рахунок ДП «АМПУ» суму 556033,04 грн, що дорівнює сумі податків та зборів, які підлягають утриманню роботодавцем - ДП «АМПУ» із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

02.06.2023 позивачем відповідно до вимог законодавства було сплачено 513261,27 грн податку на доходи фізичних осіб та 42771,77 грн військового збору із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

31.05.2023 старшим державним виконавцем Салеомоном А.А. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав, визначених пунктом 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Пунктом 2 зазначеною Постановою припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

В подальшому ДП «АМПУ» заявою від 07.08.2023 надало докази виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2023 у справі №127/10201/20, згідно з якими ДП «АМПУ» було сплачено 42771,77 грн військового збору та 513261,27 грн ПДФО. ДП «АМПУ» просило закінчити виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Вінницького міського суду Вінницької області від 26.04.2023 по справі № 127/10201/20 у зв`язку з фактичним виконанням.

Проте, 09.08.2023 позивачу стало відомо про арешт коштів за вимогою старшого державного виконавця в межах суми 556033,04 грн з метою їх стягнення в межах виконавчого провадження НОМЕР_1. Начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нідченком Д.Є. постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження Києві від 18.07.2023 НОМЕР_1 визнано дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. при здійсненні виконавчого провадження № НОМЕР_1 такими, що вчинені з порушенням вимог п. 1 ч. 2 ст. 18, п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо передчасного застосування даної норми), постановлено скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. від 31.05.2023 про закінчення виконавчого провадження.

Також постановою про скасування процесуального документу від 18.07.2023 головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 31.05.2023.

Крім того, постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. від 09.08.2023 накладено арешт на грошові кошти ДП «АМПУ». Підставою винесення зазначених постанов є неповне виконання виконавчого документа, а саме «не сплатою боржником заборгованості згідно виконавчого документа». Як наслідок з рахунку ДП «АМПУ» списано суму 556033,04 грн.

10.08.2023 з рахунку Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» були списані грошові кошти розміром 556033,04 грн, що підтверджується платіжною інструкцією НОМЕР_1 від 10.08.2023.

Вказані вище рішення державних виконавців були оскаржені Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» шляхом подання скарги на дії ДВС в межах справи №127/10201/20.

Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2024, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16.07.2024 у справі №127/10201/20, скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» було задоволено частково; визнано незаконними дії начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби y м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нідченко Д.Є. з прийняття постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження від 18.07.2023 ВПНОМЕР_1; скасовано постанову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нідченка Д.Є. про результати перевірки законності виконавчого провадження від 18.07.2023 ВП НОМЕР_1; визнано незаконними дії головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. з прийняття постанови головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС y м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. від 18.07.2023 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1; скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мороз Л.Є. від 18.07.2023 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1; визнано незаконними дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Салеомона А.А. з прийняття постанови старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) Салеомоном А.А від 09.08.2023 про арешт коштів боржника - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що йому не були повернуті грошові кошти у сумі 556033,04 грн ані виконавчою службою, ані ОСОБА_1, який безпідставно їх отримав, у зв`язку з чим, посилаючись на норми ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України, просить стягнути вказану суму грошових коштів з державного бюджету України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Відповідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Тобто, слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України є спеціальною для врегулювання шкоди, тобто у ній передбачені особливості відшкодування шкоди, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, особливим є суб`єктний склад завдавачів шкоди - ними є органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим чи органи місцевого самоврядування. Також особливістю регулювання правовідносин за статтею 1173 Цивільного кодексу України є завдання шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

На відміну від загальної норми - статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

У постанові Верховного Суду від 19.08.2021 у справі №922/2750/20 зазначено, що для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

За таких обставин саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, зокрема, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку статті 1173 Цивільного кодексу України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, спір у справі виник у зв`язку з тим, що з рахунку позивача були додатково списані та перераховані на користь ОСОБА_1 (третя особа) грошові кошти у сумі 556033,04 грн, що є розрахованою сумою податків та зборів, які вже були сплачені позивачем до державного бюджету у зв`язку із виплатою третій особі заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Отже, позивач 1) сплатив суму податків та зборів розміром 556033,04 грн до Державного бюджету України та 2) з нього повторно було списано вказану суму коштів та перераховано її третій особі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2022 року у справі №607/2699/17 досліджувалося питання щодо обрахування сум, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу та зроблено висновок, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі №523/14396/19, від 16.11.2020 у справі №607/3509/17, від 25.03.2021 у справі №185/2109/18-ц, від 03.11.2021 у справі №645/2856/18, від 23.12.2021 у справі №607/1429/17.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавленця волі.

Тобто за висновками Верховного Суду, податки і збори із заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженого за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 (провадження № 11-43заі21) вказано, що:

«Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19».

Також, у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника та зазначив, що:

«суд під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладається на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків».

З наведеного слідує, що особа, на користь якої за рішенням суду підлягає виплата середній заробіток за період вимушеного прогулу, не має права отримати такий дохід без відрахування до бюджету відповідних податків.

Однак, з матеріалів даної справи вбачається, що ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» отримав всю суму, присуджену постановою Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №127/10201/20 (2851451,52 грн) без вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 09 жовтня 2019 року по 22 березня 2023 року - 556033,04 грн.

Отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 556033,04 грн є безпідставним (та як це є сумою податків, що підлягають сплаті до державного бюджету) та відбулось за рахунок позивача - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (роботодавця, який вже сплатив вказану суму податку до держбюджету).

Отже, правовідносини, які виникли між позивачем та третьою особою підпадають під регулювання глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У ст. 1215 Цивільного кодексу України зазначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Таким чином, зважаючи на характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що визначені позивачем відповідачі у даній справі не є особами, за рахунок яких позивач має право задовольнити свої вимоги - повернути грошові кошти у сумі 556033,04 грн.

Крім того, повернення таких коштів повинно відбуватись не з державного бюджету, а від особи, яка без достатньої правової підстави їх отримала та зберігає.

Наведені обставини свідчать про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», заявлених до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, що є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак