ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 м. Дніпро Справа № 904/4212/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б.,

суддів: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г.,

розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 (суддя Дичко В.О.) повний текст рішення у справі № 904/4212/24 складено 26.11.2024

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», м. Київ

до відповідача 1: Фізичної особи-підприємця Авдєєвої Вікторії Вікторівни, м. Дніпро (РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідача 2: ОСОБА_1 , м. Дніпро (РНОКПП НОМЕР_2 )

про стягнення 15664,43 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

24.09.2024 ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ФОП Авдєєвої Вікторії Вікторівни та ОСОБА_1 про стягнення солідарно 15664,43 грн, у тому числі інфляційних втрат у сумі 11414,97 грн та 3% річних у сумі 4249,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачами не виконано зобов`язання за кредитним договором № 245/ф/М2 від 10.06.2008.

Суть спору полягає в тому, що АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів інфляційних втрат і 3% річних за невиконання зобов`язань за кредитним договором, тоді як відповідачі вважають, що банк уже реалізував своє право на стягнення заборгованості, строк позовної давності сплив, а нові вимоги є необґрунтованими.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 у справі у задоволенні позовної заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» до ФОП Авдєєвої Вікторії Вікторівни та ОСОБА_1 про стягнення 15664,43 грн відмовлено.

Витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду.

Апеляційна скарга АБ «Укргазбанк» мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема щодо строків позовної давності, природи компенсаційних нарахувань та чинності зобов`язань боржника і поручителя.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції не врахував, що судовий наказ № 2-н-438/09р., виданий у 2009 році про стягнення основного боргу, не було виконано через відсутність у боржника майна. Попри це, суд необґрунтовано вважав, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є недопустимим, оскільки вимоги пред`явлені окремо від основного боргу, який нібито вважається «задавненим»;

- позивач наголошує, що позов стосується не самого боргу, а компенсаційних платежів, передбачених ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і 3% річних за період з 03.04.2017 по 23.02.2022, які є самостійним видом відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд проігнорував, що ці нарахування можуть здійснюватися до повного виконання зобов`язань, незалежно від строку дії договору;

- також банк вважає хибним висновок суду про припинення зобов`язань у зв`язку із завершенням дії Кредитного договору, оскільки згідно з нормами ЦК та ГК України, зобов`язання припиняються лише після їх належного виконання, що у даному випадку не відбулося;

- щодо поручителя (відповідача-2), банк стверджує, що останній не звільняється від зобов`язань, оскільки основне зобов`язання не припинене. Договір поруки діє, а видання судового наказу про солідарне стягнення підтверджує чинність відповідного зобов`язання;

- суттєвою помилкою суду є й ігнорування обставин, що впливають на перебіг строку позовної давності. Зокрема, дії карантинних обмежень (12.03.2020 30.06.2023) та введення воєнного стану з 24.02.2022 призвели до зупинення перебігу строку, відповідно до законодавчих змін. Тому позов подано у межах передбаченого законом строку.

Крім того, суд першої інстанції всебічно не дослідив обставини справи, не врахував наданих доказів, зокрема існування судового наказу, та порушив норми ст. 95 та ч.ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України, що призвело до помилкового застосування норм матеріального права, зокрема ст.ст. 625, 526, 598 599, 610 ЦК України та ст.ст. 180, 193, 202, 631 ГК України.

З урахуванням викладеного АБ «Укргазбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідачі 1 та 2 не скористалися правом на подання відзивів на апеляційну скаргу.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

10.06.2008 між кредитодавцем ПАТ АБ «Укргазбанк» (далі Банк або позивач) та позичальником фізичною особою-підприємцем Авдєєвою Вікторією Вікторівною (далі Боржник або відповідач-1) було укладено кредитний договір № 245/ф/М2, за яким Банк надав позичальнику кредит на суму 24 000,00 грн на споживчі потреби строком на один рік під 36% річних.

За умовами вказаного кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання щомісячно повертати кредит частинами по 2 000,00 грн, сплачувати відсотки та комісійні платежі, а у разі прострочення додатково пеню 0,1% за кожен день затримки.

Договір набрав чинності з моменту підписання і діяв до 17.12.2008.

При цьому сторони дійшли згоди (п. 6.4. Кредитного договору), що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов`язань, що лишилися невиконаними з будь-яких причин. Невиконані зобов`язання залишаються дійсними після закінчення строку дії договору.

Строк позовної давності за договором встановлений сторонами в три роки, в тому числі на вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суми заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору (п. 5.8. Кредитного договору).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 10.06.2008 між ПАТ АБ «Укргазбанк» (кредитор), ОСОБА_1 (далі поручитель або відповідач-2) та позичальником фізичною особою-підприємцем Авдєєвою Вікторією Вікторівною укладено договір поруки № 245/Ф/М2/1П, за умовами якого, поручитель зобов`язався солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 245/ф/М2 від 10.06.2008, а саме: повернути кредит у сумі 24 000,00 грн із сплатою 36% річних, а також пеню за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 0,1% за кожен день прострочення. Договір поруки набрав чинності з моменту його підписання сторонами і діє до припинення забезпечених зобов`язань позичальника за кредитним договором (п. 5.1. Договору поруки). Порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимогу до поручителя протягом шести місяців після строку виконання основного зобов`язання.

У зв`язку з невиконанням позичальником договірних зобов`язань за Кредитним договором Банк звертався до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про видачу судового наказу про стягнення солідарно з позичальника та поручителя заборгованості та пені.

05.06.2009 Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська був виданий судовий наказ по справі № 2-н-438/09, яким з позичальника та поручителя була стягнута заборгованість за Кредитним договором № 245/ф/М2 від 10.06.2008 у сумі 31139,13 грн та судові витрати у сумі 170,69 грн.

Позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, видача судового наказу не свідчить про припинення зобов`язань відповідачів, оскільки діє до моменту його фактичного виконання, а не в силу ухваленого судом рішення.

Судовий наказ підтверджує наявність заборгованості відповідачів перед Позивачем за Кредитним договором. На момент звернення Банку до господарського суду з цим позовом вказане зобов`язання у добровільному порядку не виконано, що зумовлено відсутністю у боржників майна, за рахунок якого могли б бути задоволені вимоги Банку.

Спір у даній справі виник через невиконання відповідачами грошового зобов`язання за Кредитним договором № 245/ф/М2 від 10.06.2008, підтвердженим наказом Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, що зумовило звернення Банку до господарського суду з позовною заявою в порядку ст. 625 ЦК України про нарахування та солідарне стягнення з відповідачів сум втрат від інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, виходив із вимог господарського та цивільного законодавства щодо належного виконання зобов`язань.

Відповідно до статей 193 ГК України, 509, 525, 526, 530, 629 ЦК України, сторони зобов`язані виконувати договірні зобов`язання належним чином і у визначений строк, а договір має обов`язкову силу.

За положеннями статей 1046, 1049, 1054 ЦК України, кредитний договір передбачає зобов`язання боржника повернути кредитні кошти з процентами. Водночас, порука як спосіб забезпечення виконання зобов`язання (статті 546, 553, 554 ЦК України) припиняється, якщо кредитор не звернеться до поручителя протягом 6 місяців з моменту настання строку виконання основного зобов`язання (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

У цій справі судом першої інстанції було встановлено, що Кредитний договір укладено у 2008 році, строк повернення кредиту настав 09.06.2009, але позов подано лише у 2024 році, тобто після спливу встановленого договором та законом трирічного строку позовної давності (статті 257, 258, 261 ЦК України). При цьому, суд першої інстанції вказав на неподання Банком позовної заяви про стягнення основної заборгованості, а звернувся виключно з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 2017 до 2022 роки.

Суд першої інстанції підкреслив, що інфляційні втрати та 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України, є компенсаційною відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, однак ці вимоги є похідними від основного боргу. Вимога про їх стягнення без одночасного пред`явлення позову про стягнення основного боргу порушує баланс інтересів сторін, а тому боржник позбавляється можливості заявити про сплив строку позовної давності щодо основного боргу, на який і нараховуються компенсаційні платежі. Таку позицію суд першої інстанції підкріпив з посиланням на постанови Верховного Суду від 23.11.2022 у справі №?285/3536/20 та від 25.03.2024 у справі №?927/594/23.

Крім того, банк не пред`явив вимогу до поручителя в межах шестимісячного строку після настання терміну виконання основного зобов`язання, що, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України та п. 5.2. Договору поруки, призводить до припинення поруки.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову банку в повному обсязі.

Колегія суддів ЦАГС не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 526, 530, 599, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк. Прострочення виконання грошового зобов`язання є його порушенням, що тягне за собою передбачені законом наслідки, зокрема відповідальність у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних (ст. 625 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як встановлено судом, 10.06.2008 між банком та позичальником ФОП Авдєєвою В.В. укладено кредитний договір, відповідно до якого надано кредит у сумі 24 000,00 грн строком до 09.06.2009. У той самий день між банком та Авдєєвим В.М. укладено договір поруки, згідно з яким останній несе солідарну відповідальність за виконання зобов`язань позичальника.

Кредит не був повернутий у передбачений строк, що підтверджується також виданим у 2009 році судовим наказом, який залишився невиконаним на момент звернення з позовом у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 1291 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість виконання судового рішення.

Частина 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» також встановлює, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 та ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою юридичну відповідальність, передбачену законом.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, наявність такого судового наказу не припиняє правовідносин сторін за Кредитним договором, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації відповідно до ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Таку правову позицію неодноразово підтверджувала Велика Палата Верховного Суду (зокрема, постанови від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18).

Аргументи суду першої інстанції щодо похідного характеру вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від суми основної заборгованості, а також про сплив строку позовної давності, не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, оскільки такий підхід не забезпечує належного захисту майнових прав кредитора від втрат, пов`язаних із знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Позичальник мав повернути ці кошти у розмірі, визначеному судовим рішенням, у повному обсязі.

Разом з тим, норма ст. 625 ЦК України передбачає, що нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних є компенсаційним способом захисту порушеного грошового зобов`язання і триває до моменту його фактичного виконання, тобто таке порушення має триваючий характер, тому позовна давність щодо цих вимог рахується окремо за кожен період прострочення, що підтверджується усталеною судовою практикою.

У пункті 36 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 Велика Палата Верховного Суду вже робила висновок про існування меж застосування позовної давності, які встановлюються прямо (ст. 268 ЦК України) чи опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги.

Закон не містить визначення поняття «триваюче правопорушення», а також з тим, що в окремих випадках специфіка спірних правовідносин та відповідного нормативного регулювання дозволяє дійти висновку про наявність правопорушення, що триває. Наприклад, у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтримала численні висновки КГС ВС про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом з тим в описаному вище випадку специфіка визначення початку перебігу позовної давності полягає не у самій тривалості порушення грошового зобов`язання в часі, а у тому, що кожен день засвідчується невиконанням боржником такого зобов`язання, у зв`язку з чим кредитор набуває право здійснити нарахування передбачених ст. 625 ЦК України сум за новий період.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що кредитор має право на щомісячне/щоденне нарахування інфляційних втрат і 3% річних за весь період прострочення грошового зобов`язання, обмежене лише строком позовної давності (3 роки до звернення до суду).

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно матеріалів справи, з позовом про стягнення нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних у сумі 4249,46 грн та інфляційних втрат у сумі 11414,97 грн за період з 03.04.2017 до 23.02.2022 Банк звернувся до суду 24.09.2024.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Колегія суддів зауважує на тому, що матеріали справи не містять належної заяви відповідачів про застосування строку позовної давності до вимог Банку в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. У зв`язку з цим, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, яка передбачає, що сплив позовної давності застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, відсутні правові підстави для застосування позовної давності до вказаних вимог.

Посилання, наведені у відзиві фізичної особи-підприємця Авдєєвої В.В. (а. с. 84 89), щодо пропуску Позивачем строку позовної давності, не можуть бути враховані судом, оскільки зазначений відзив подано з пропуском строку, встановленого ухвалою суду першої інстанції від 27.09.2024, а саме протягом 15 днів з дня її вручення, без клопотання про поновлення такого строку.

Таким чином, подання відзиву 23.10.2024 відбулося з порушенням процесуального порядку, встановленого ч. 1 та 3 ст. 165 ГПК України

Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 242 ГПК України, якщо копію процесуального документа вручено представникові, вважається, що такий документ вручено і особі, яку він представляє. Згідно з наявною в матеріалах справи заявою про ознайомлення з матеріалами справи, представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Шпиганович Є.А., щонайменше 01.10.2024 був обізнаний з ухвалою суду від 27.09.2024, що підтверджує отримання ним відповідної інформації в межах визначеного процесуального строку.

Отже, з огляду на відсутність належної заяви про застосування строку позовної давності, а також з урахуванням порушення процесуального порядку подання відзиву відповідачем, підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за зобов`язанням, що виникло з Кредитного договору, відсутні.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення трьох відсотків річних та суми індексу інфляції з поручителя у зв`язку з не наданням Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором у межах строку дії Договору поруки, тобто впродовж 6 місяців з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за Кредитним договором.

Враховуючи додатковий характер зобов`язання поручителя, кредитор має право вимагати стягнення з поручителя процентів у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, на основі ч. 2 ст. 625 ЦК України до фактичного погашення боргу. На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості поширюється і порука, оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Вказана норма не містить застереження щодо неможливості солідарної відповідальності боржника та поручителів за порушення грошового зобов`язання.

Порука відповідно до договору діє до припинення основного зобов`язання. Оскільки борг за судовим рішенням залишається непогашеним, порука не припинилася. Солідарна відповідальність поручителя діє на тих самих умовах, що й відповідальність позичальника, включаючи відповідальність за невиконання грошового зобов`язання у формі інфляційних втрат і трьох відсотків річних.

Вищевказані обставини є визначальними для вирішення спору по даній справі, а тому інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не розглядає.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові. Відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у повному обсязі.

6. Висновки за результатами апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами й перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 275 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2024 у справі №?904/4212/24, встановила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо припинення відповідальності поручителя та неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних у межах строку позовної давності.

Апеляційний суд дійшов висновку, що правові підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України у даному випадку наявні, з огляду на триваюче порушення грошового зобов`язання до моменту його фактичного погашення.

Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних обставин та положень статей 625, 257 ЦК України, а також процесуальних норм ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову ПАТ АБ «Укргазбанк» у повному обсязі.

6. Здійснення апеляційним судом розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідачів по справі.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити.

Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити в повністю.

Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця Авдєєвої Вікторії Вікторівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1, ) інфляційні втрати в розмірі 11 414,97 грн (Одинадцять тисяч чотириста чотирнадцять гривень 97 копійок) та 3% річних в розмірі 4 249,46 грн (Чотири тисячі двісті сорок дев`ять гривень 46 копійок).

Стягнути з фізичної особи-підприємця Авдєєвої Вікторії Вікторівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1, ) понесені у справі судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3 028,00 грн (Три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1, ) понесені у справі судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 3 028,00 грн (Три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок).

Видачу відповідних наказів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження визначені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов