РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2025Справа № 910/15342/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Молодід Д.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут»

до Державного підприємства «Гарантований покупець»

про стягнення 2 017 593 354,28 грн,

Представники сторін:

від позивача: Скоблик Х.В., Пеняк І.В.,

від відповідача: Франюк А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Гарантований покупець» про стягнення 2 017 593 354,28 грн, з яких: 1 712 259 101,73 грн основного боргу; 24 131 464,76 грн 3% річних; 5 309 599,52 грн інфляційних втрат; 275 893 188,27 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг від 15.09.2021 № 2299/02/21 в частині здійснення повної та своєчасної оплати наданих послуг за лютий 2023 - серпень 2023 року.

У подальшому, позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої: заявив про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за інший період (збільшив період нарахування за розрахункові періоди січень 2022 року - серпень 2023 року).

Господарський суд міста Києва рішенням від 13.02.2024 (суддя Мудрий С. М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 позов задовольнив частково (з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог); стягнув з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» заборгованість у розмірі 1 361 279 906,43 грн, 60 783 150,00 грн 3 % річних, 219 592 704,54 грн інфляційних втрат, 818 311,34 грн судового збору, 217 775,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Провадження у справі в частині стягнення 334 441 118,44 грн основного боргу закрив у зв`язку з відсутністю предмета спору. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Північний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 14.10.2024 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про розподіл судових витрат задовольнив частково, стягнув з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» витрати на правничу допомогу у розмірі 100 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 26.11.2024 касаційну скаргу Державного підприємства «Гарантований покупець» задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024, постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 у справі № 910/15342/23 скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу № 910/15342/23 передано на розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2024 прийнято справу № 910/15342/23 до провадження судді, підготовче засідання призначено на 20.01.2025. Встановлено сторонам строк для подання до суду письмових пояснень по суті спору з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.11.2024 у справі № 910/15342/23.

Водночас, ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2024 відмовлено у задоволенні поданої Державним підприємством «Гарантований покупець» 19.03.2024 заяви про відстрочку виконання рішення суду від 13.02.2024 у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 заяву Державного підприємства «Гарантований покупець», подану до суду 16.10.2024, про визнання наказу Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 у справі № 910/15342/23 таким, що не підлягає виконанню частково задоволено. Визнано наказ Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 у справі № 910/15342/23 щодо стягнення з Державного підприємства "Гарантований покупець" (вул. Симона Петлюри, 27, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Жупанатська, будинок 18, ) основного бору в розмірі 1 361 279 906 (один мільярд триста шістдесят один мільйон двісті сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот шість) грн. 43 коп., 3 % річних в розмірі 60 783 150 (шістдесят мільйонів сімсот вісімдесят три тисячі сто п`ятдесят) грн. 00 коп., індексу інфляції в розмірі 219 592 704 (двісті дев`ятнадцять мільйонів п`ятсот дев`яносто дві тисячі сімсот чотири) грн. 54 коп., судового збору в розмірі 818 311 (вісімсот вісімнадцять тисяча триста одинадцять) грн. 34 коп., витрат на правову допомогу в розмірі 217 775 (двісті сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять) грн. 00 коп. таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 338 067 990,93 грн, у зв`язку з добровільним його виконанням боржником у вказаній частині.

Водночас, іншою ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2025 заяву Державного підприємства "Гарантований покупець" про визнання наказів Господарського суду міста Києва від 15.10.2024, виданих на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 у справі №910/15342/23 такими, що не підлягають виконанню - задоволено частково. Визнано наказ Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 у справі № 910/15342/23 щодо стягнення з Державного підприємства «Гарантований покупець» (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Жупанатська, будинок 18, ) основний борг в розмірі 1 361 279 906 (один мільярд триста шістдесят один мільйон двісті сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот шість) грн. 43 коп., 3 % річних в розмірі 60 783 150 (шістдесят мільйонів сімсот вісімдесят три тисячі сто п`ятдесят) грн. 00 коп., індекс інфляції в розмірі 219 592 704 (двісті дев`ятнадцять мільйонів п`ятсот дев`яносто дві тисячі сімсот чотири) грн. 54 коп., судовий збір в розмірі 818 311 (вісімсот вісімнадцять тисяча триста одинадцять) грн. 34 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 217 775 (двісті сімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять) грн. 00 коп. таким, що не підлягає виконанню. Визнано наказ Господарського суду міста Києва від 15.10.2024 у справі № 910/15342/23 щодо стягнення з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпаттяенергозбут" (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Жупанатська, будинок 18, ) витрати на правничу допомогу у розмірі 100 000 (сто тисяч),00 грн. таким, що не підлягає виконанню. Заяву Державного підприємства "Гарантований покупець" в частині заборони приймати виконавчі документи - накази Господарського суду міста Києва від 15.10.2024, видані на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 та додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 у справі №910/15342/23 залишено без задоволення.

09.01.2025 до суду від позивача надійшли:

- заява про залишення без розгляду заяви від 23.10.2023 про збільшення розміру позовних вимог;

- заява про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в сумі 1 361 279 906,43 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України;

- письмові пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26.11.2024 у справі № 910/15342/23, які також містять клопотання про поновлення строку для подання доказів;

- заява про участь в підготовчому засіданні, призначеному на 20.01.2025 та у всіх наступних судових засіданнях у справі № 910/15342/23, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 заяву представника позивача про участь в розгляді справи № 910/15342/23 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів задоволено.

20.01.2025 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення із урахуванням поданих позивачем додаткових пояснень, заяв про закриття провадження у справі та про залишення без розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог від 23.10.2023.

В підготовче засідання 20.01.2025 з`явилися представники позивача в режимі відеоконференції та представник відповідача.

Представник позивача в підготовчому засіданні 20.01.2025 підтримав подані заяви про залишення без розгляду заяви від 23.10.2023 про збільшення розміру позовних вимог та про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу. При цьому, представник позивача уточнив, що відповідачем була сплачена сума основного боргу повністю в розмірі 1 712 259 101,73 грн, а тому провадження у даній справі підлягає закриттю у частині вимог про стягнення основного боргу у зазначеній сумі.

Представник відповідача підтримав вказані заяви позивача про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу та про залишення без розгляду заяви від 23.10.2023 про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» від 23.10.2023 № 10-2023/34 про збільшення розміру позовних вимог залишено без розгляду. Закрито провадження у справі № 910/15342/23 в частині вимог про стягнення основного боргу в розмірі 1 712 259 101,73 грн.

Суд в підготовчому засіданні 20.01.2025, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив визнати поважними причини пропуску позивачем процесуального строку для подання доказів до матеріалів справи, поновити відповідний процесуальний строк та долучити до матеріалів справи подані із письмовими поясненнями від 09.01.2025 докази; оголосити в підготовчому засіданні перерву до 12.02.2025 та встановити відповідачу строк для подання пояснень щодо поданих доказів відповідачем до 31.01.2025.

11.02.2025 до суду від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат.

12.02.2025 до суду надійшли:

- від позивача: заява про залишення позову в частині стягнення з відповідача пені без розгляду; заява про збільшення розміру позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних;

- від відповідача письмові пояснення.

В підготовче засідання 12.02.2025 з`явилися представники сторін.

Представники позивача підтримали заяву про залишення позову в частині стягнення з відповідача пені без розгляду. Представник відповідача не заперечував щодо задоволення вказаної заяви.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» до Державного підприємства «Гарантований покупець» в частині вимог про стягнення пені у розмірі 275 893 188,27 грн залишено без розгляду.

З урахуванням зазначеного, даний спір розглядається судом за вимогами позивача про стягнення з відповідача 24 131 464,76 грн 3% річних та 5 309 599,52 грн інфляційних втрат.

Водночас, у зв`язку з усно заявленим представником відповідача клопотанням про надання часу для ознайомлення із поданою позивачем заявою про збільшення позовних вимог та відсутністю заперечень представників позивача щодо вказаного клопотання, суд постановив оголосити в підготовчому засіданні перерву до 10.03.2025, продовживши строк підготовчого провадження на 30 днів відповідно до ч. 3 ст. 177 ГПК України. Відповідачу встановлено строк для подання пояснень на заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог до 28.02.2025.

28.02.2025 до суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, які мотивовані тим, що фактично поданою позивачем заявою про збільшення розміру позовних вимог заявлено дві нові позовні вимоги, а також змінено як предмет, так і підстави позову. У зв`язку із зазначеним відповідач просив повернути або залишити без розгляду заяву позивача від 11.02.2025 про збільшення розміру позовних вимог.

Також 28.02.2025 до суду від відповідача надійшли доповнення до заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якому останній також вказав на те, що позивачем в порушення вимог законодавства не було сплачено судовий збір з урахуванням збільшених ним позовних вимог, у зв`язку з чим просив вказану заяву залишити без руху.

03.03.2025 до суду від відповідача надійшли заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат.

07.03.2025 до суду від позивача надійшли письмові пояснення на заперечення відповідача на заяву про збільшення розміру позовних вимог, на доповнення до заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог та на письмові пояснення відповідача.

10.03.2025 до суду від позивача надійшли письмові пояснення на заперечення відповідача на заяву про розподіл судових витрат.

В підготовче засідання 10.03.2025 з`явилися представники сторін.

Розглянувши у підготовчому засіданні 10.03.2025 подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача щодо вказаної заяви, постановив протокольну ухвалу без оформлення окремого документа про прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, яка надійшла до суду 12.02.2025.

При прийнятті вказаної заяви суд виходив з того, що позивачем було дотримано вимоги ст. 46 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, наведені відповідачем заперечення щодо такої заяви, а саме те, що позивачем фактично заявлено дві нові позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач збільшив розміри інфляційних втрат та 3% річних шляхом збільшення лише періоду прострочення, що законодавством не заборонено, тоді як період заборгованості, прострочення з якого допущено відповідачем, залишився тим самим (лютий 2023 року - серпень 2023 року). Тобто, позивач збільшив кількісні показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, а також висновкам Верховного Суду згідно з постановою від 26.11.2024 у даній справі.

Судом також відхилено твердження відповідача про недоплату позивачем судового збору за подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред`явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

Водночас, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.10.2019 у справі № 916/4692/15, у якій Суд вказав, що за подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог недоплачена сума судового збору підлягає сплаті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні із даним позовом до суду у 2023 році сплачено максимальний розмір судового збору - 939 400,00 грн (2684,00 грн - прожитковий мінімум для працездатних осіб * 350).

Згідно з поданою позивачем заявою про збільшення розміру позовних вимог, ціна даного позову складає 233 049 635,68 грн, а тому за неї з урахуванням приписів пп. 1 п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», підлягає сплаті судовий збір у максимальному розмірі 847 840,00 грн, що свідчить про відсутність необхідності у здійсненні позивачем доплати судового збору.

Водночас, в підготовчому засіданні 10.03.2025 представник відповідача заявив усне клопотання про оголошення перерви у підготовчому засіданні, яке суд задовольнив та постановив оголосити в підготовчому засіданні перерву до 31.03.2025.

В підготовче засідання 31.03.2025 з`явилися представники сторін.

Враховуючи, що судом здійснено всі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 30.04.2025, про що постановлено протокольну ухвалу від 31.03.2025, без оформлення окремого документа.

29.04.2025 до суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо обставин справи.

30.04.2025 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення та доповнення до клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат, поданого до суду при первісному розгляді справи.

Також 30.04.2025 відповідачем подано до суду заяву про поворот виконання судового рішення/закриття провадження у справі в частині сплачених відповідачем 22.11.2024 інфляційних втрат у розмірі 14 266 533,65 грн.

В судовому засіданні 30.04.2025 оголошувалась перерва до 19.05.2025.

Після проведення судового засідання 30.04.2025 від відповідача до суду надійшли уточнення до заяви про поворот виконання судового рішення/закриття провадження у справі.

16.05.2025 до суду від позивача надійшли заперечення проти письмових пояснень відповідача від 29.04.2025; заперечення проти доповнення до клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат від 29.04.2025; заява про закриття провадження у справі в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 14 266 533,65 грн.

19.05.2025 до суду від відповідач надійшли письмові пояснення щодо заперечення позивача проти доповнення до клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

В судове засідання 19.05.2025 з`явилися представники сторін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав подану заяву про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 14 266 533,65 грн, представник відповідача щодо її задоволення не заперечував.

Суд постановив вказану заяву позивача про закриття провадження у справі в частині розглянути при прийнятті рішення по справі.

Так, представником позивача в судовому засіданні 19.05.2025 надано суду усні пояснення по суті позовних вимог.

Водночас, у зв`язку із усно заявленим представником відповідача клопотанням про оголошення в судовому засіданні перерви з метою надання пояснень по суті позовних вимог з урахуванням актуальної судової практики, відсутністю заперечень представника позивача стосовно вказаного клопотання, суд постановив оголосити в судовому засіданні перерву до 28.05.2025.

27.05.2025 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

В судове засідання 28.05.2025 з`явилися представники сторін.

Так, у вказаному судовому засіданні представником відповідача надано суду усні заперечення по суті позовних вимог.

Судом в судовому засіданні 28.05.2025 в порядку ст. 210 ГПК України досліджено подані в матеріали справи докази.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд в судовому засіданні 28.05.2025 відповідно до ст. 217 ГПК України постановив перейти до стадії судових дебатів.

На стадії судових дебатів представник позивача позовні вимоги із урахуванням заяви про збільшення їх розміру підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог.

В порядку ч. 1 ст. 233, ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 28.05.2025 після закінчення судового розгляду справи ухвалено рішення по суті позовних вимог та проголошено його скорочений текст (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (надалі - Товариство, позивач, постачальник універсальних послуг) та Державним підприємством «Гарантований покупець» (надалі - Підприємство, відповідач, замовник) укладено договір № 2299/02/21 про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг (надалі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується надавати замовнику послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (надалі - послуги), а замовник зобов`язується отримувати надані постачальником послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному цим договором та Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 (зі змінами) (надалі - Положення).

Відповідно до п. 4 Договору загальна вартість послуг за цим договором визначається як сумарна вартість послуг, які надаються постачальником кожного розрахункового періоду протягом строку дії цього договору, крім того - податок на додану вартість. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

В п. 5 Договору визначено, що прогнозна вартість послуг у відповідному місяці розраховується постачальником універсальних послуг відповідно до додатка 5 Положення.

За умовами п. 6 Договору до 15-го числа місяця, що передує розрахунковому періоду, постачальник надсилає на електронні адреси замовника інформацію за формами, наведеними у додатках 2-5 до цього Договору, в електронному вигляді з накладенням кваліфікаційного електронного підпису з подальшим надсиланням на поштову адресу одного примірника оригіналу.

Згідно з п. 7 Договору (в редакції додаткової угоди від 30.12.2021 № 2614/02/21) оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника таким чином:

перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

другий платіж - до 3-го (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

третій платіж - до 9-го (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

четвертий платіж - до 15-го (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

п`ятий платіж - до 21-го (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

шостий платіж - до 14-го (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, у розмірі, що визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів.

У разі якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється наступного робочого дня після такого вихідного/святкового дня. Якщо сумарна сплата замовником постачальнику прогнозної вартості за розрахунковий місяць (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, постачальник здійснює повернення замовнику різниці до 15-го (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Згідно з п. 8 Договору фактична вартість послуг у відповідному місяці розраховується постачальником універсальних послуг відповідно до додатка 5 Положення на підставі фактичних даних.

Відповідно до п. 9 Договору до 10-го числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, постачальник універсальних послуг надсилає на електронні адреси замовника інформацію за формами, наведеними у додатках 1 - 4 до цього договору, в електронному вигляді з накладенням кваліфікаційного електронного підпису з подальшим надсиланням на поштову адресу по одному примірнику оригіналу.

Факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг. Постачальник надсилає не пізніше 11-го числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику з накладенням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи акт приймання-передачі послуг, складений на підставі фактичної вартості наданих послуг у розрахунковому періоді. Замовник розглядає акт приймання-передачі послуг та у разі відсутності зауважень підписує його кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи протягом двох робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуг або надсилає постачальнику обґрунтовану відмову в його підписанні із зазначенням причин відмови, які повинні бути усунені. Постачальник надсилає не пізніше 12-го числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику поштою або передає через уповноваженого представника постачальника два примірники підписаних із своєї сторони акта приймання-передачі послуг. Замовник протягом трьох робочих днів після отримання оригіналів акта приймання-передачі послуг підписує їх та повертає один оригінал на адресу постачальника (п. 10 Договору).

Договір набирає чинності з 15.09.2021 та діє до 31.12.2023 (п. 34 Договору в редакції додаткової угоди від 01.06.2023 № 1705/04/23).

Як встановлено при первісному розгляді справи та сторонами не заперечується, що на виконання Договору позивачем щомісячно направлялись відповідачу на електронну адресу: (зазначену у реквізитах договору) розрахунки платежів прогнозованої вартості послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, що надається постачальниками універсальних послуг гарантованому покупцю за формою додатку № 5 до Договору.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків, прогнозована вартість послуг у спірний період за Договором становила: за лютий 2023 року - 571 662 760,54 грн, за березень 2023 року - 530 066 282,16 грн, за квітень 2023 року - 561 003 996,84 грн, за травень 2023 року - 421 236 409,44 грн, за червень 2023 року - 281 099 053,32 грн, за липень 2023 року - 308 087 306,70 грн, за серпень 2023 року - 350 718 979,26 грн.

На виконання умов Договору Товариство з лютого 2023 року по серпень 2023 року надавало послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів до Договору, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі, наявними у матеріалах справи, якими погоджено фактичні суми послуг за відповідні розрахункові місяці.

Так, в лютому 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 577 151 963,32 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/02 від 28.02.2023; у березні 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 552 647 011,82 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/03 від 31.03.2023; в квітні 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 508 121 813,03 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/04 від 30.04.2023; в травні 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 402 494 537,41 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/05 від 31.05.2023; в червні 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 266 455 338,83 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/06 від 30.06.2023; в липні 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 290 523 640,87 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/07 від 31.07.2023; в серпні 2023 року позивач передав, а відповідач отримав послуги за Договором на суму 334 180 902,40 грн, що підтверджується актом № 2299/02/21/08 від 31.08.2023.

Звертаючись із даним позовом до суду у 2023 році, позивач вказував на те, що відповідачем було сплачено заборгованість в повному обсязі в межах спірного періоду лише за лютий та березень 2023 року, у зв`язку з чим було заявлено до стягнення з Підприємства борг у загальному розмірі 1 712 259 101,73 грн.

Як вбачається із поданих в матеріали справи доказів під час первісного розгляду справи та під час нового її розгляду (платіжних документів про часткові оплати, виписок по рахунку, актів зарахування зустрічних однорідних вимог), грошове зобов`язання відповідача зі сплати основного боргу за надані позивачем згідно з Договором послуги за спірний період припинене у повному обсязі, у зв`язку з чим ухвалою від 20.01.2025 суд закрив провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в розмірі 1 712 259 101,73 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Таким чином, з приводу основної заборгованості за Договором між сторонами не залишилось жодних не врегульованих питань.

Водночас, у зв`язку з тим, що відповідачем заборгованість за Договором за спірний період сплачувалась із простроченням, Товариством із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.02.2025, яка прийнята судом до розгляду, заявлено до стягнення з Підприємства в порядку ст. 625 ЦК України 73 398 347,89 грн 3% річних та 159 651 287,79 грн інфляційних втрат за загальний період прострочення з 31.01.2023 по 23.12.2024.

Так, за положеннями ч. 5 ст. 310, ч. 1 ст. 316 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у даній справі, якими було задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних у повному обсязі, у постанові від 26.11.2024 зауважив, що судами не було перевірено наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, не наведено жодних обґрунтувань щодо способу нарахування річних та інфляційних, як і не наведеного відповідного розрахунку в обґрунтування висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача саме визначених у рішенні сум. Суд звернув увагу на те, що відповідачем подавались до апеляційного господарського суду додаткові письмові пояснення, у яких останній наводив обґрунтовані заперечення стосовно того, що позивач у розрахунку 3% річних та інфляційних втрат здійснював нарахування цих платежів на планові обсяги послуги навіть після підписання актів приймання-передачі послуги за розрахункові періоди, додаючи відповідні контррозрахунки, які апеляційним судом не були перевірені.

Отже, з урахуванням вказівок Верховного Суду, суд дійшов висновку, що при новому розгляді даної справи суду слід перевірити правильність визначеного позивачем способу нарахування 3% річних та інфляційних, а також дослідити здійснений відповідачем контррозрахунок, та в результаті навести відповідне правове обґрунтування щодо прийняття або відхилення здійснених сторонами розрахунків.

Враховуючи вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 26.11.2024 у справі № 910/15342/23, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ч. 2 ст. 714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 1 ст. 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідачем зобов`язання за Договором було виконано неналежним чином, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у сумі 159 651 287,79 грн та 3% річних у сумі 73 398 347,89 грн за загальний період прострочення з 31.01.2023 по 23.12.2024.

Суд констатує, що відповідачем не заперечувався факт прострочення виконання ним грошових зобов`язань за Договором, останній лише заперечує проти застосованого позивачем способу нарахування процентів річних та інфляції, надаючи власні контррозрахунки.

При цьому, суд зазначає, що при новому розгляді даної справи не досліджуються доводи відповідача про наявність відкладальної умови для здійснення ним розрахунків із позивачем, визначеної положеннями підпункту 2 пункту 8 Положення, оскільки оцінку таким доводам вже було надано Верховним Судом у постанові від 26.11.2024 у даній справі. Більше того, під час нового розгляду справи відповідач не наводив таких доводів в обґрунтування заперечень щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Як вбачається із умов п. п. 7 Договору (в редакції додаткової угоди від 30.12.2021 № 2614/02/21), сторони узгодили, що для розрахунків за цим договором використовуватиметься плановий і фактичний обсяг послуги. При цьому фактичний обсяг визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць та сумою перших п`яти платежів за плановий обсяг.

Так, відповідач вважає, що граничним строком для нарахування процентів річних та інфляційних втрат по першим п`яти плановим платежам є день підписання між сторонами акта приймання-передачі послуг, а тому вважає, що оскільки такі акти у спірний період підписувались сторонами у відповідне останнє число розрахункового місяця, обов`язок Підприємства по сплаті планових платежів припинився по завершенню кожного розрахункового періоду. Відтак, відповідач стверджує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат після підписання сторонами актів приймання-передачі у відповідному розрахунковому місяці та до часу спливу 14 числа місяця, що настає за розрахунковим, є неправомірним.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу, що з огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Перевіривши за вказівками Верховного Суду, наданий відповідачем під час первісного розгляду справи суду апеляційної інстанції контррозрахунок (долучений до додаткових пояснень від 15.08.2024), суд встановив його необґрунтованість та невідповідність умовам Договору та приписам законодавства.

Як вбачається із вказаного розрахунку, відповідачем не здійснювалось нарахування 3% річних та інфляційних втрат після останнього числа кожного розрахункового місяця спірного періоду, а на заборгованість по фактичному обсягу здійснено такі нарахування після 14-го числа місяців, наступних за розрахунковими. Тобто, фактично у період з 01 по 13 число місяця, наступного за розрахунковим, 3% річних та інфляційні втрати не нараховувалися.

Суд не може погодитись із таким баченням відповідача, оскільки застосування запропонованої ним методики розрахунку інфляційних втрат позбавляє позивача його законного права на отримання 3% річних та інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відтак, припиняючи нарахування 3% річних та інфляційних на суму заборгованості по першим п`яти платежам за планові обсяги в останній день відповідного місяця, відповідач не враховує, що в порушення умов Договору грошове зобов`язання не виконане належним чином та, в розумінні ст. 598, 599 ЦК України, не є припиненим, тому безпідставним є припинення застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки укладеним між сторонами Договором визначений саме такий порядок розрахунків за надану послугу як оплата планових платежів та оплата за актом приймання-передачі послуги, то невиконання або неналежне виконання відповідачем як зобов`язання з оплати планового обсягу на умовах попередньої оплати, так і зобов`язання з оплати фактичного обсягу послуги, отриманої за розрахунковий місяць, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з нормами ст. 625 ЦК України.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.01.2025 у справі № 914/2543/23.

До того ж, слід зазначити, що відповідно до п. 10 Договору, факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг.

Постачальник надсилає не пізніше 11-го числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику з накладенням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи акт приймання-передачі послуг, складений на підставі фактичної вартості наданих послуг у розрахунковому періоді. Замовник розглядає акт приймання-передачі послуг та у разі відсутності зауважень підписує його кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи протягом двох робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуг або надсилає постачальнику обґрунтовану відмову в його підписанні із зазначенням причин відмови, які повинні бути усунені.

Постачальник надсилає не пізніше 12-го числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику поштою або передає через уповноваженого представника постачальника два примірники підписаних із своєї сторони акта приймання-передачі послуг. Замовник протягом трьох робочих днів після отримання оригіналів акта приймання-передачі послуг підписує їх та повертає один оригінал на адресу постачальника.

З наведених умов Договору чітко вбачається необхідність первинного узгодження між сторонами акту приймання-передачі шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи, а в подальшому надіслання акту в письмовій формі з проставленням фізичних підписів уповноважених осіб та відтиском печатки.

З урахуванням наведених умов Договору, дата підписання актів приймання-передачі не може бути останнім числом календарного місяця. Дата в останнє число календарного місяця, що зазначена в актах приймання - передачі є датою останнього дня календарного місяця, в якому послуга надавалася відповідачу.

Позивачем під час нового розгляду даної справи були надані протоколи створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого підпису про підписання актів приймання-передачі послуг за кожний розрахунковий місяць з лютого по серпень 2023 року.

Як вбачається з наведених доказів, жодний з актів за спірний період не був узгоджений сторонами останньою календарною датою місяця, в якому надавалася послуга.

Відтак, доводи відповідача стосовно того, що позивач у розрахунку 3% річних та інфляційних втрат здійснював нарахування цих платежів на планові обсяги послуг після підписання актів приймання-передачі послуг за розрахункові періоди, не відповідають матеріалам справи та не підтверджені належними доказами.

Аналогічний підхід до визначення правильного способу нарахування 3% річних та інфляційних втрат у подібних правовідносинах був застосований у справі № 910/11864/23 та викладений у постанові Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2024, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05.12.2024; у справі № 910/1848/23 та викладений у постанові Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025; у справі № 910/881/24 та викладений у постанові Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025. При цьому, суд зазначає, що у справах № 910/1848/23 та № 910/881/24 зазначені постанови суду апеляційної інстанції прийнято за результатами нового їх розгляду. Так, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанції та направляючи справи № 910/1848/23 та № 910/881/24 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, аналогічно вказівкам Верховного Суду, наданим у постанові від 26.11.2024 у справі № 910/15342/23, зазначив про необхідність здійснення належної перевірки доводів Підприємства щодо бази нарахування для стягнення 3% річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний.

Суд, при цьому, зазначає, що як у наведених вище справах, так і у даній справі Верховним Судом не було зроблено чіткого висновку про те, з якого саме моменту слід змінювати базу нарахування для стягнення 3% річних та інфляційних втрат, шляхом заміни прогнозного обсягу на фактичний. Суд касаційної інстанції лише вказав на те, що судами апеляційної інстанції не було перевірено доводів та наданих відповідачем контррозрахунків, не наведено правового обґрунтування відхиленню контррозрахунку відповідача та прийняття розрахунку позивача.

Так само, жодних висновків з приводу того, з якого моменту слід змінювати базу нарахування для стягнення 3% річних та інфляції, шляхом заміни прогнозованого обсягу на фактичний, не зробив Верховний Суд і в постанові від 18.07.2024 у справі № 910/1083/23, на яку посилається відповідач.

Здійснивши перевірку відповідності умовам Договору, вимогам законодавства та обставинам справи наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат (долучений до заяви про збільшення розміру позовних вимог), суд встановив його обґрунтованість в частині визначеного періоду нарахувань на планові обсяги, а також бази нарахування після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний. Так, із вказаного розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались річні та інфляція на прогнозні обсяги виключно до останнього дня внесення плати за шостий платіж, а після настання вказаної дати позивач нараховував їх на шостий платіж (яким є різниця між фактичною вартістю послуг та сумою внесених відповідачем оплат за перші 5 платежів), що відповідає умовам п. 7 Договору.

Водночас, як вбачається із здійсненого позивачем розрахунку, 3% річних та інфляційні втрати нараховувались ним на суми несвоєчасно здійснених відповідачем оплат, що не суперечить вимогам законодавства та визнається судом правомірним.

Так, суд встановив, що визначені позивачем суми 3% річних у розмірі 4 049 393,08 грн та інфляційних втрат у розмірі 10 974 320,09 грн за порушення відповідачем своїх зобов`язань із оплати наданих послуг у лютому 2023 року є правильними.

Водночас, судом встановлено, що у розрахунку за березень 2023 року визначені позивачем суми інфляційних втрат є частково неправильними, оскільки за перерахунком суду загальний розмір інфляційних за цей розрахунковий період становить 8 713 625,51 грн, а не 8 736 495,41 грн, як визначено позивачем. Водночас, загальну суму 3% річних у розмірі 5 204 346,59 грн визначено позивачем правильно.

Щодо розрахунку за квітень 2023 року, то суд зауважує, що у ньому позивачем не було враховано припадання дат третього та четвертого платежів за планові обсяги на вихідні дні, у зв`язку з чим відповідні платежі мали здійснюватися на наступний робочий день після таких вихідних. Суд зазначає, що для третього платежу за плановий обсяг у квітні 2023 року таким днем оплати була дата - 10.04.2023 (відповідно, прострочення настало з 11.04.2023), а для четвертого платежу - 17.04.2023 (відповідно, прострочення настало з 18.04.2023). При цьому, вказані недоліки у розрахунку за квітень 2023 року не вплинули на визначені суми інфляційних втрат за відповідні періоди прострочення, однак вплинули на суми 3% річних та призвели до безпідставного їх завищення. Крім того, суд встановив, що у розрахунку за квітень 2023 року, а саме у деяких періодах прострочення за внесення сум по шостому платежу, позивачем невірно визначено розміри 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають до стягнення з відповідача. Відтак, за перерахунком суду, обґрунтованими за вказаний розрахунковий період (квітень 2023 року) є 3% річних у розмірі 12 477 545,01 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 276 457,62 грн.

Щодо розрахунків за травень - липень 2023 року, то суд встановив, що суми інфляційних втрат за ці розрахункові періоди визначені позивачем правильно (34 703 872,50 грн за травень 2023 року; 25 747 869,46 грн за червень 2023 року; 29 534 747,50 грн за липень 2023 року), тоді як розрахунки 3 % річних не є арифметично вірними. Так, за перерахунком суду, коректними сумами вказаних нарахувань є такі: за травень 2023 року - 16 914 595,16 грн; за червень 2023 року - 10 922 928,02 грн; за липень 2023 року - 11 565 098,96 грн.

Щодо розрахунку 3% річних та інфляційних втрат за серпень 2023 року, то суд встановив його необґрунтованість, оскільки позивачем вказані нарахування проводилися на вартість планових платежів у розмірі 82 173 416,39 грн, тоді як згідно з розрахунку платежів прогнозованої вартості послуг у серпні 2023 року, сума кожного планового платежу складала 70 143 795,85 грн, з урахування якої позивач мав здійснювати розрахунки річних та інфляції. Здійснивши власний перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за прострочення внесення відповідачем платежів за вказаний розрахунковий місяць, не виходячи за межі визначених позивачем періодів прострочення, суд встановив, що обґрунтованим розміром 3% річних є 11 943 455,43 грн. Водночас, за перерахунком суду розмір інфляційних втрат є більшим, аніж визначено позивачем, а тому суд приймає визначену позивачем суму інфляційних втрат у розмірі 36 331 031,22 грн.

Отже, загальна сума 3% річних, яка визнані судом обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача є сума у розмірі 73 077 362,25 грн, а інфляційних втрат - 157 281 923,90 грн.

Враховуючи встановлені судом вище обставини щодо правильності здійсненого позивачем порядку нарахування 3% річних та інфляційних втрат, решта наведених відповідачем аргументів, заперечень та контррозрахунки судом відхиляються. При цьому, суд не бере до уваги поданий відповідачем під час нового розгляду справи контррозрахунок 3% річних та інфляційних втрат, оскільки його подано вже після закриття підготовчого провадження у справі.

Водночас, сторонами були заявлені клопотання про закриття провадження у даній справі в частині стягнення з Підприємства на користь Товариства інфляційних втрат у розмірі 14 266 533,65 грн, які перераховані відповідачем згідно з платіжною інструкцією від 22.11.2024 № 427 179.

Так, правовою підставою для закриття провадження у даній справі у вказаній вище сумі інфляційних сторони визначили положення п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, згідно з якими господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як вбачається із призначення платежу платіжної інструкції від 22.11.2024 № 427 179 та пояснень відповідача, викладених у поданій до суду 30.04.2025 заяві про поворот виконання рішення/закриття провадження у справі, кошти інфляційних втрат у розмірі 14 266 533,65 грн сплачені ним на користь позивача на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/15342/23, яке було скасовано постановою Верховного Суду від 26.11.2024. При цьому, відповідачем у призначенні платежу не було конкретизовано за який саме розрахунковий період здійснено вказану оплату. За таких обставин, судом не може бути прийнята вказана оплата в якості підстави для закриття провадження у справі під час нового її розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки вона здійснена на виконання скасованого судового рішення та до прийняття даної справи на новий розгляд.

Суд зазначає, що під час нового розгляду цієї справи судом визначено до стягнення з відповідача на користь позивача, зокрема, кошти інфляційних втрат у розмірі 157 281 923,90 грн, однак, оскільки з вищевикладеного вбачається, що частину коштів із вказаної суми вже було фактично перераховано на рахунок позивача, що останнім не заперечується, то суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 14 266 533,65 грн. Відтак, заява відповідача про поворот виконання рішення/закриття провадження у справі залишається судом без задоволення.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 143 015 390,25 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення інфляційних втрат та 3% річних до 1 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки ч. 3 ст. 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

За обставинами справи №902/417/18 у п. 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру відсоткової ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів.

Врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у виді штрафу, пені і відсотків річних, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже вирішено судами попередніх інстанцій стягнути, та відмовити у стягненні відсотків річних.

Крім цього, як було зауважено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22, зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами.

Проте, у даній справі позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України), а у справі №902/417/18 відсотки були визначені договором у розмірі 40%.

Таким чином у справі, що розглядається, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, судом не встановлено та не доведено відповідачем. До того ж загальний розмір 3% річних, заявлених до стягнення, не перевищує розміру основного боргу.

Також, Велика Палата Верховного Суду не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат. При цьому, законом не передбачено права суду на зменшення інфляційних втрат.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача, зокрема, на практику Верховного Суду у справах №№ 907/532/18, 910/5625/18, 920/437/19, оскільки у останніх вирішувалось питання щодо зменшення штрафних санкцій (штрафу та/або пені), а не 3% річних та інфляційних, які не мають характеру штрафних санкцій, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та входять до складу такого зобов`язання.

В свою чергу, відповідачем було зазначено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2024 у справі № 907/955/23 було зменшено на 50% нараховані у цій справі 3% річних. Однак, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не рішеннях суду першої чи апеляційної інстанції. У зв`язку із зазначеним, висновки суду у справі № 907/955/23 не можуть бути враховані судом при розгляді справи № 910/15342/23.

Отже, суд не вбачає підстав для зменшення розмірів 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

За приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи встановлені при розгляді нового розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача, у зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправильних його дій, а в частині вимог, які визнані судом необгрунтованими - на позивача.

Водночас, позивачем було подано до суду заяву про розподіл судових витрат, відповідно до якої заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, апеляційної та касаційної інстанції під час первісного розгляду справи та в суді першої інстанції під час нового розгляду справи у загальному розмірі 930 000,00 грн.

Порядок розподілу судових витрат визначений у статтях 129, 130 ГПК України.

Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024, постанова Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2024 та додаткова постанова Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 у справі № 910/15342/23 були скасовані, а справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у своїх правових висновках, зокрема в ухвалах від 30.03.2021 у справі № 911/2390/18 та від 19.01.2023 у справі № 500/2632/19, наголосила: у випадках, коли суд апеляційної чи касаційної інстанції скасовує судове рішення та передає справу на новий розгляд, остаточне вирішення питання про розподіл судових витрат (у тому числі витрат, понесених у попередніх інстанціях) покладається на той суд, який ухвалює рішення за результатами повторного розгляду.

Відтак, суд першої інстанції після нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, має самостійно вирішити це питання, з урахуванням фактичного результату спору.

Ця правова позиція є сталою та послідовною, що підтверджується також постановами Верховного Суду у справах: № 924/600/21 (від 20.04.2023), № 924/862/21 (від 20.06.2023), № 903/972/20 (від 03.11.2023), а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції на новому розгляді справи у розмірі 80 000,00 грн, в суді першої інстанції при первісному розгляді справи у розмірі 500 000,00 грн, в суді апеляційної інстанції при первісному розгляді справи у розмірі 250 000,00 грн та в суді касаційної інстанції у розмірі 100 000,00 грн.

На підтвердження витрат понесених позивачем під час первісного розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 500 000,00 грн надано в матеріали справи такі докази: оригінал витягу від 18.09.2023 з договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 № 26, укладеного між ТОВ «Закарпаттяенергозбут» та «Професійним адвокатським об`єкднанням «Правовий альянс»; копію додатку № 2 до договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 № 26; копію рахунку від 03.10.2023 № 4; копію платіжної інструкції від 09.10.2023 № 167702; копію акта № 202/24 від 14.02.2024.

На підтвердження витрат понесених позивачем під час первісного розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 250 000,00 грн, надано в матеріали справи копію додаткової угоди від 16.05.2024 № 11 до договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 № 26; копію акта № 203/24 про надання правової допомоги.

На підтвердження витрат понесених позивачем під час первісного розгляду справи у суді касаційної інстанції у розмірі 100 000,00 грн, надано в матеріали справи копію акта № 218/24 про надання правової допомоги від 24.10.2024.

На підтвердження витрат понесених позивачем під час нового розгляду справи в суді першої інстанції останнім надано в матеріали справи копію додатка № 9/24 до договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 № 26; копію додаткової угоди від 31.12.2023 № 7; копію акта № 226/25 про надання правової допомоги від 14.01.2025.

Так, суд встановив, що між ТОВ «Закарпаттяенергозбут» та «Професійним адвокатським об`єкднанням «Правовий альянс» (надалі - Об`єднання) 25.04.2019 був укладений договір про надання правової допомоги, згідно з умовами якого позивач доручає, а Об`єднання бере на себе зобов`язання в межах договору здійснити в інтересах клієнта (позивача) під час розгляду господарської справи за позовом ТОВ «Закарпаттяенергозбут» до ДП «Гарантований покупець» про стягнення коштів за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг від 15.09.2021 № 2299/02/21 в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції усі дії, необхідні для належного захисту інтересів клієнта, перелік яких наведено в п. 1 договору.

Відповідно до п. 4.1. договору про надання правової допомоги розмір гонорару за надання правової допомоги встановлюється в додатках до цього договору по кожній справі окремо.

В п. 3 додатку № 2 до договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 № 26 визначено вартість надання Об`єднанням позивачу правової допомоги у господарській справі за позовом ТОВ «Закарпаттяенергозбут» до ДП «Гарантований покупець» про стягнення коштів за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг від 15.09.2021 № 2299/02/21, яка складає 500 000,00 грн за супровід справи у суді першої інстанції, 250 000,00 грн за супровід справи у суді апеляційної інстанції, 100 000,00 грн за супровід справи у суді касаційної інстанції, незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів та незалежно від результату розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Відповідно до п. 3 додатку № 9/24 до договору про надання правової допомоги від 25.04.2019 № 26 вартість надання Об`єднанням правової допомоги позивачу за здійснення необхідних дій в його інтересах у господарській справі за позовом ТОВ «Закарпаттяенергозбут» до ДП «Гарантований покупець» про стягнення коштів за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг від 15.09.2021 № 2299/02/21 під час нового розгляду справи № 910/15342/23 та супровід цієї справи у суді першої інстанції складає 80 000,00 грн, яка не залежить від кількості та обсягу складених процесуальних документів та незалежно від результату розгляду справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.

Відповідно до акту № 202/24 про надання правової допомоги від 14.02.2024 вартість послуг із правничої допомоги, наданої позивачу Об`єднанням під час первісного розгляду даної справи у суді першої інстанції склала 500 000,00 грн (п. 2 цього акту).

Відповідно до акту № 203/24 про надання правової допомоги від 20.05.2024 вартість послуг із правничої допомоги, наданої позивачу Об`єднанням під час первісного розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції склала 250 000,00 грн (п. 2 цього акту).

Відповідно до акту № 218/24 про надання правової допомоги від 24.10.2024 вартість послуг із правничої допомоги, наданої позивачу Об`єднанням під час первісного розгляду даної справи у суді касаційної інстанції склала 100 000,00 грн (п. 2 цього акту).

Відповідно до акту № 226/25 про надання правової допомоги від 14.01.2025 вартість послуг із правничої допомоги, наданої позивачу Об`єднанням під час нового розгляду даної справи у суді першої інстанції склала 80 000,00 грн (п. 2 цього акту).

Відповідач, у свою чергу, заперечував щодо визначених позивачем до стягнення сум витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи про їх неспівмірність зі складністю справи, обсягом наданої правової допомоги та витраченим адвокатами часом на виконання робіт (надання послуг). Також відповідач вказував про включення до складу актів про надання правової допомоги послуг, які фактично не є правовою допомогою та витрати за надання яких не підлягають відшкодуванню іншою стороною. Відтак, Підприємство просило суд відмовити у задоволенні заяви Товариства про розподіл судових витрат, а у разі наявності підстав для її задоволення - зменшити розмір компенсації судових витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, за змістом положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом, у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони, на підставі положень частини 4 статті 126 ГПК України, можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №910/13034/20).

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу під час первісного розгляду справи та нового розгляду, суд дійшов висновку про його часткову необґрунтованість.

Так, суд зауважує, позивачем безпідставно включено до складу витрат на правничу допомогу послуги із підготовки заяв про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, а також підготовки заяв про розподіл судових витрат, оскільки такі послуги за своєю суттю не мають правового характеру та не відносяться до правничої допомоги у розумінні ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відтак витрати за такі послуги не можуть бути покладені на іншу сторону.

Крім того, суд зазначає про відсутність підстав для покладення на відповідача витрат за послугу із підготовки заяви про збільшення розміру позовних вимог від 23.10.2023 № 10-2023/34, яка подавалась під час первісного розгляду справи, оскільки з урахуванням наведених у постанові від 26.11.2024 висновків Верховного Суду щодо її невідповідності ст. 46 ГПК України, при новому розгляді справи позивач таку заяву не підтримав та її залишено судом без розгляду.

При цьому, суд встановив, що до переліку наданих послуг включено документи та послуги, які за своїм обсягом та витраченим на них часом не є співмірними із встановленою вартістю, у зв`язку з чим суд вважає за доцільне зменшити їх розмір.

Суд наголошує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 у справі №640/8316/20 та 21.10.2021 у справі №420/4820/19).

Зважаючи на викладене, оцінюючи обсяг наданої адвокатами позивачу при розгляді даної справи у Господарському суді міста Києва, Північному апеляційному господарському суді та Верховному Суді професійної правничої допомоги, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, ціну позову, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, а також фактично витрачений адвокатом час, враховуючи заперечення відповідача, а також те, що за результатами нового розгляду справи суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 471 760,00 грн, який складається із витрат в сумі 247 100,00 грн за супровід справи в суді першої інстанції при первісному розгляді, в сумі 98 840,00 грн за супровід справи в суді апеляційної інстанції при первісному розгляді, в сумі 49 420,00 грн за супровід справи в суді касаційної інстанції при первісному розгляді та 76 400,00 грн за супровід справи у суді першої інстанції при новому розгляді справи.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Гарантований покупець» (вул. Симона Петлюри, 27, м. Київ, 01032; ідентифікаційний код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (пл. Жупанатська, 18, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000; ідентифікаційний код 41999833) 3% річних у розмірі 73 077 362,25 грн, інфляційні втрати у розмірі 143 015 390,25 грн, судовий збір у розмірі 928 502,96 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 471 760,00 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 11.06.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко