УХВАЛА

03 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 915/252/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Заливчий Я. В., Круглий І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Фермерського господарства "Віктан"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 (судді: Савицький Я. Ф. - головуючий, Богацька Н. С., Діброва Г. І.) і рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 (суддя Мавродієва М. В.) у справі

за позовом Фермерського господарства "Віктан"

до Березнегуватської селищної ради

про визнання додаткової угоди укладеною

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року Фермерське господарство "Віктан" (далі - ФГ "Віктан") звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Березнегуватської селищної ради про визнання укладеною додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів оренди земель 24.10.2011 за № 092, в редакції запропонованій позивачем.

На обґрунтування позову позивач посилався на дотримання ним вимог, передбачених положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі" щодо поновлення спірного договору оренди землі, та відсутність прийняття будь-якого рішення Березнегуватською селищною радою з вказаного питання, що, на думку позивача, є підставою для поновлення договору в порядку положень частин1-6 статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 (суддя Мавродієва М.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що згідно з положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення спірного договору оренди землі (тобто станом на 24.10.2011) (далі - у відповідній редакції) поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 цієї статті, є можливим виключно на тих самих умовах і на той самий строк, що містяться у відповідному договорі, тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Натомість, в проєкті додаткової угоди, яку позивач долучав до листів-повідомлень від 28.04.2023 і від 24.11.2023 про поновлення спірного договору оренди землі, крім вимог щодо поновлення договору на той самий строк - на 12 років, орендарем було запропоновано орендодавцеві внести зміни в договір ще й в частині заміни найменування орендодавця, зміни площі та кадастрового номеру орендованої земельної ділянки, зміни нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, зміни розміру орендної плати, що не ґрунтується на положеннях частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції). Зважаючи на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено у встановленому законом порядку дотримання процедури реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі на тих самих умовах і на той самий строк.

Згідно з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 у цій справі залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованим застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції) та звернув увагу на те, що у контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк. Водночас визначення позивачем у додатковій угоді нових істотних умов, зокрема, розміру орендної плати, виключає можливість пролонгації спірного договору, оскільки орендар за змістом частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції) не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Розмір орендної плати є істотною умовою договору та може бути змінений лише за домовленістю сторін у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Разом з тим внесення змін у найменування орендодавця, площу, кадастровий номер орендованої земельної ділянки не визнано судом таким, що має визначальне значення у наведеному випадку та впливає на можливість поновлення спірного договору.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 і постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 у цій справі, ФГ "Віктан" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі", викладеного у постановах Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 903/1030/19, від 03.11.2021 у справі № 910/7864/20, від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21, від 17.07.2024 у справі № 911/1284/23.

За доводами скаржника, судами встановлено, а відповідачем не заперечується, що позивач виконав свій обов`язок щодо надсилання відповідачу повідомлення про намір продовжити (поновити) договір оренди землі, але відповідач не надав взагалі будь-яку відповідь на лист- пропозицію позивача, до якого була надана додаткова угода. Отже, навіть за наявності в додатковій угоді інших умов, крім умови про продовження (поновлення) строку договору, суди повинні були задовольнити позовні вимоги про визнання договору укладеним на той же самий строк та на тих же самих умовах. До того ж зміна розміру орендної плати є обов`язковою в зв`язку із зміною розміру нормативно-грошової оцінки та в збільшенні розміру орендної плати заінтересований саме відповідач.

Від ФГ "Віктан" надійшли додаткові пояснення у справі.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 24.10.2011 між Березнегуватською районною державною адміністрацією (далі - Березнегуватська РДА) (орендодавець) та ФГ "Bіктан" (орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку для ведення фермерського господарства на землях сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в межах території Березнегуватської селищної ради.

Відповідно до пункту 2 цього договору в оренду передається земельна ділянка площею 20,2199 га ріллі згідно з розпорядженням голови райдержадміністрації від 27.01.2011 № 44. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки 53 391,72 грн без інд.

За змістом пункту 8 договору оренди землі він укладений на 12 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

У пункті 9 цього договору встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 245 грн/га на розрахунковий рахунок Березнегуватської селищної ради, але не менше, ніж 3 % від грошової оцінки земельної ділянки.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (пункт 10 договору оренди землі).

Розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі, внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом (пункт 12 договору).

Згідно з пунктом 33 договору оренди землі зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку.

Відповідно до плану до договору оренди землі кадастровий номер земельної ділянки площею 20,2199 га, наданої в оренду позивачеві для ведення фермерського господарства, визначено :17:000:0007.

Згідно з пунктом 40 договору оренди землі цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Вказаний договір оренди землі 24.10.2011 зареєстровано відділом Держкомзему у Березнегуватському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 092.

За інформацією, наведеною у листі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру) від 16.02.2024 № 29-14-0.110-847/2-24, у зв`язку з дублюванням кадастровий номер :17:000:0007 був замінений на кадастровий номер :17:000:0052 та є правильним для земельної ділянки, яка за договором оренди від 24.10.2011 (реєстраційний номер 092) надана в оренду ФГ "Віктан" та розташована в межах території Березнегуватської селищної ради Баштанського району Миколаївської області.

У подальшому за наказом ГУ Держгеокадастру від 11.12.2020 № 48-ОТГ передано територіальній громаді в особі Березнегуватської селищної ради у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 5046,1671 га, які розташовані в межах території Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області, згідно з актом приймання-передачі, зокрема передано і земельну ділянку площею 20 га ріллі, кадастровий номер :17:000:0052, надану позивачеві в оренду за договором від 24.10.2011.

24.06.2021 здійснено державну реєстрацію припинення Березнегуватської РДА в результаті її реорганізації.

28.04.2023 позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням, в якому, посилаючись на положення статті 1261 Земельного кодексу України, статей 30, 322, 33 Закону України "Про оренду землі", пропонував внести зміни до договору оренди землі від 24.10.2011 шляхом укладання додаткової угоди про поновлення такого договору оренди землі. До цього листа позивач додав проєкт додаткової угоди.

Як свідчить зміст проєкту додаткової угоди, орендарем запропоновано замінити орендадавця з Березнегуватської РДА на Березнегуватську селищну раду Баштанського (Березнегуватського) району Миколаївській області; замінити реквізити Березнегуватської РДА на реквізити Березнегуватської селищної ради Баштанського (Березнегуватського) району; внести зміни до пункту 2 договору оренди землі від 24.10.2011, виклавши його в такій редакції: "В оренду передається земельна ділянка в межах території Березнегуватської селищної ради Баштанського (Березнегуватського) району площею 20,0000 га у тому числі 20,0000 га ріллі. Кадастровий номер земельної ділянки :17:000:0052"; внести зміни до пункту 5 договору оренди землі від 24.10.2011, виклавши його в такій редакції: "Нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який отримано за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру станом на 27.04.2023 становить 95 198,77 грн"; внести зміни до пункту 8 договору оренди землі від 24.10.2011, виклавши його в такій редакції: "Поновити дію договору оренди відповідно до пункту 2 статті 1261 Земельного кодексу України, а саме на 12 років, до 24.11.2035. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію"; внести зміни до пункту 9 договору оренди землі від 24.10.2011, виклавши його в такій редакції: "Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 12 % 59 423,85 грн в рік на розрахунковий рахунок Березнегуватської селищної ради Баштанського (Березнегуватського) району, але не менше ніж 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки". Інші умови договору позивач не змінював.

15.05.2023 постійною комісією Березнегуватської селищної ради з питань земельних відносин, агропромислового комплексу, охорони природного середовища розглядалось, зокрема, питання щодо внесення змін до договору оренди землі від 24.10.2011. Вказано про зміну істотної умови договору - площі об`єкта оренди, що дає підстави не продовжувати договір оренди земельної ділянки; внесені пропозиції щодо продовження договору оренди на 1 рік та включення спірної землі до переліку земельних ділянок, які зарезервовані для надання учасникам бойових дій. Прийнято рішення доручити начальнику відділу земельних відносин доопрацювати проєкт рішення селищної ради з питання продовження спірного договору оренди землі із врахуванням пропозицій членів комісії та підготувати на наступне засідання постійної комісії проєкт рішення та проєкт договору оренди земельної ділянки.

14.07.2023 постійною комісією Березнегуватської селищної ради з питань земельних відносин, агропромислового комплексу, охорони природного середовища прийнято рішення, оформлене протоколом № 48, підтримати та винести проєкт рішення селищної ради з питання поновлення договору оренди земельної ділянки площею 20 га до 24.10.2024 (на 1 рік) на розгляд чергової сесії селищної ради восьмого скликання.

31.08.2023 позачерговою сесією восьмого скликання Березнегуватської селищної ради прийнято рішення, оформлене протоколом № 35, про зняття з розгляду питання про поновлення спірного договору оренди землі та направити його на доопрацювання профільної постійної комісії селищної ради.

13.10.2023 постійною комісією Березнегуватської селищної ради з питань земельних відносин, агропромислового комплексу, охорони природного середовища прийнято рішення, оформлене протоколом № 49, підтримати та винести проєкт рішення селищної ради з питання поновлення спірного договору оренди земельної ділянки площею 20 га до 24.10.2024 (на 1 рік) на розгляд чергової сесії селищної ради восьмого скликання. При цьому, як свідчить зміст цього протоколу, представник ФГ "Віктан" наполягав на продовженні договору оренди виключно на 12 років; представники селищної ради зазначали, що зміна умов договору здійснюється виключно за взаємною згодою сторін.

За змістом витягу із протоколу від 09.11.2023 № 37 тридцять сьомої сесії восьмого скликання Березнегуватської селищної ради, на якій були присутні представники позивача (орендаря), вбачається, що рішення про поновлення договору оренди землі з ФГ "Віктан" не прийнято.

24.11.2023 позивач повторно звернувся до відповідача з листом-повідомленням, в якому, посилаючись на положення статті 33 Закону України "Про оренду землі", пропонував внести зміни до договору оренди землі шляхом укладання додаткової угоди про поновлення такого договору оренди землі. До цього листа позивач також додав проєкт додаткової угоди.

За доводами позивача, він продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою та сплачувати за неї орендні платежі, що підтверджується листами Березнегуватської селищної ради від 14.02.2024 № 400/06-18 та Головного управління ДПС у Миколаївській області від 19.02.2024 № 4583/6/14-29-13-04-04 і цих обставин відповідач не заперечує і не спростовує.

Предметом позову в цій справі є вимоги ФГ "Віктан" заявлені до Березнегуватської селищної ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 24.10.2011 в редакції, запропонованій позивачем у позовній заяві.

Попередні судові інстанції, урахувавши, зокрема, положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції), дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, дійшли висновку про відсутність наявність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову.

Господарські суди першої та апеляційної інстанцій установили обставини своєчасного звернення орендаря до орендодавця про бажання скористатися переважним правом на поновлення договору оренди землі на новий строк разом із проєктом відповідної додаткової угоди, а також обставини ненаправлення орендодавцем орендареві повідомлень про відмову в поновленні договору оренди землі. Водночас суди попередніх інстанцій у контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції), на яку посилався позивач, акцентували на тому, що такий договір може бути поновлено виключно на тих самих умовах і на той самий строк, тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах. Натомість, як установили суди, орендар просив укласти додаткову угоду до спірного договору оренди землі на змінених умовах (зокрема щодо розміру орендної плати, яка є істотною умовою договору), про що свідчить зміст проєкту додаткової угоди, яку позивач долучив до листів-повідомлень від 28.04.2023, від 24.11.2023 про поновлення спірного договору оренди землі та навів у прохальній частині позовної заяви. Тобто позивач звернувся з позовом до суду про поновлення договору оренди на інших (неузгоджених сторонами) умовах, ніж визначені в договорі оренди. Щодо внесення інших змін у спірний договір (зокрема зміни найменування орендодавця, площі, кадастрового номеру орендованої земельної ділянки), то, як зазначив суд апеляційної інстанції, це не є таким, що у наведеному випадку має визначальне значення у вирішенні питання поновлення спірного договору.

Разом із тим, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції урахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 908/1163/17, від 10.04.2019 у справі № 909/1213/17 щодо застосування положень частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" у разі, коли сторона вимагає поновлення договору оренди на інший строк або на інших умовах.

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, скаржник звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на судові рішення у справі, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 594/376/17-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 22.09.2020 у справі № 313/350/16-ц та постановах Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 910/7864/20, від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21, від 17.07.2024 у справі № 911/1284/23, оскільки постанови у вказаних справах ухвалені за інших обставин справи, ніж у справі, яка розглядається, що свідчить про неподібність правовідносин у них з огляду на таке.

У справі № 594/376/17-ц Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія центр" звернулося до суду з позовом до фізичної особи та Товариства з обмеженою відповідальністю "Борщівська аграрна компанія" про визнання договору оренди недійсним та визнання договору оренди поновленим. Суди у цій цивільній справі відмовили в задоволенні позовних вимог, оскільки орендарем не було надано належних та допустимих доказів про відправлення орендодавцеві відповідних листів-повідомлень з проєктом додаткової угоди та він не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі.

У справі № 313/350/16-ц фізична особа звернулася з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Веселівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсним рішення про відмову в поновленні договору оренди землі та визнання договору оренди землі поновленим. У цій справі, судами встановлено, що орендар не надсилав орендодавцеві у строки, встановлені частиною 2 статті 33 Закону України "Про оренду землі", повідомлення про свій намір поновити договір оренди землі разом із проєктом додаткової угоди, що унеможливило розгляд цього питання з прийняттям орендодавцем відповідного рішення на підставі частини 5 цієї статті, а тому, як зазначив Верховний Суд, суд апеляційної інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недотримання позивачкою процедури поновлення договору на підставі частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" та відсутність підстав для задоволення позову.

У справі № 903/1030/19 фізична особа-підприємець Лешик І. І. звернувся з позовом до Луцької міської ради про визнання поновленим договору оренди землі. Залишаючи без змін судові рішення у цій справі про відмову у позові, Велика Палата Верховного Суду за встановлених судами обставин того, що позивач усупереч вимогам частини 2 статті 33 Закону "Про оренду землі" і пункту 8 договору оренди землі не повідомив відповідача за 30 днів до спливу строку цього договору про намір його поновити, погодилася з висновком судів про відсутність підстав для поновлення договору оренди землі за частиною 6 статті 33 вказаного Закону. Серед іншого, Суд урахував і те, що позивач звернувся до суду за захистом права на поновлення договору оренди землі з вимогою визнати такий договір поновленим на тих самих умовах, тобто обрав неефективний спосіб захисту права, яке, до того ж, як було встановлено, відповідач не порушив.

У справі № 910/7894/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Міськжитлобуд" до Київської міської ради про визнання поновленим договору оренди та визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди у запропонованій позивачем редакції на тих же умовах і на той самий строк, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у справі та приймаючи нове рішення про відмову у позові, виходив із того, що умови договору оренди землі передбачали обов`язок орендаря не пізніше трьох місяців до закінчення строку договору звернутися до орендодавця з пропозицією підписати додаткову угоду, який ним було порушено, оскільки він звернувся до орендодавця за два місяці до закінчення строку договору. Відсутність звернення позивача до відповідача за три місяці до спливу строку договору оренди з повідомленням про поновлення такого договору означає, що позивач не реалізував право на поновлення договору оренди землі та не підтвердив у такий спосіб продовження користування земельною ділянкою після спливу строку цього договору. У зв`язку з тим, що несвоєчасне повідомлення орендаря про намір поновлення договору є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні заявленого позову, Верховний Суд не розглядав та не надавав оцінки аргументу скаржників щодо порушення позивачем умов договору оренди.

У справі № 911/1284/23 Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТ ЛТД" звернулося з позовом до Бучанської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки у запропонованій позивачем редакції. Скасовуючи судові рішення у справі та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд виходив із того, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі була допущена неповнота судового дослідження. Зокрема, Суд зазначив, що під час нового розгляду справи господарському суду слід дослідити і встановити (1) наявність/відсутність рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - листа-повідомлення, за наслідками чого встановити наявність/відсутність належного направлення позивачем (орендарем) орендодавцю повідомлення про намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк рекомендованим листом; (2) чи надана позивачем квитанція є розрахунковим документом в розумінні положень законодавства, який підтверджує здійснення господарської операції та надання послуг; (3) належне виконання позивачем Договору як обставини від якої залежить виникнення права на автоматичне поновлення умов договору на той самий строк та на тих самих умовах.

У справі № 926/2720/21 Товариство з обмеженою відповідальністю "Головний" заявило позов до Чернівецької міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі у редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви. При цьому у цій справі судами не встановлено тих обставин, що орендар вимагав поновлення договору оренди землі на інший строк або на інших умовах.

Натомість у справі, в якій подано касаційну скаргу, як встановлено судами попередніх інстанцій, ФГ "Віктан" орендар пропонував поновити договір на змінених умовах, однак, згідно з положеннями частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших умовах.

Тобто у вказаних скаржником справах, які переглядались Верховним Судом, норми права застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. Висновки у зазначених справах виокремлені скаржником із контексту судових рішень, при цьому не ураховані викладені в рішеннях правові позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору в контексті досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин.

У контексті наведеного колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. До того ж цитування скаржником окремих висновків, наведених у постанові Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, в якій подано касаційну скаргу, встановлені судами, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з судовими рішеннями або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в таких рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Доводи скаржника фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень про відмову в позові та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи, однак з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду.

З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови у справі з цієї підстави.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ "Віктан" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 у справі № 915/252/24.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства "Віктан" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2024 у справі № 915/252/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак