ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2025 р. Справа №910/11401/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.

представники учасників справи:

від прокуратури: Курило М.П.

від позивача: Салівон Д.О.

від відповідача: Власов Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮКОЙЛ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 (повний текст складено 18.02.2025)

у справі №910/11401/24 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом заступника керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮКОЙЛ"

про визнання недійсними пунктів договору в частині та стягнення 690 139,18 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - Міноборони) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮКОЙЛ" (далі - ТОВ "ЮКОЙЛ") про визнання недійсними пунктів 1.1 та 3.1 договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 18.08.2022 №286/1/22/44, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, що укладений між позивачем та відповідачем, а також стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 690 139,18 грн, з яких: 580 000,00 грн - сума сплаченого ПДВ, 32 120,78 грн - три проценти річних, 78 018,40 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваними пунктами вищенаведеного договору неправомірно включено до ціни договору суму ПДВ у розмірі 580 000,00 грн, яка безпідставно отримана відповідачем від позивача, а тому підлягає поверненню останньому.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 позов задоволено.

Визнано недійсними пункти 1.1 та 3.1 договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 18.08.2022 №286/1/22/44, що укладений між Міноборони та ТОВ "ЮКОЙЛ", в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.

Стягнуто з ТОВ "ЮКОЙЛ" на користь Міноборони 580 000,00 грн сплаченого ПДВ, 32 120,78 грн трьох процентів річних та 78 018,40 грн інфляційних втрат.

Стягнуто з ТОВ "ЮКОЙЛ" на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону 13 380,09 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції враховуючи, що предметом договору від 18.08.2022 №286/1/22/44 є постачання "мастильних засобів" для техніки спеціального призначення військових частин, тобто забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави під час дії воєнного стану, та як наслідок, спірні умови договору від 18.08.2022 №286/1/22/44, в частині сплати ПДВ, суперечать положенням Податкового кодексу України (далі - ПК України) та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (далі - Постанова №178), дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними спірних пунктів договору. Також, місцевий господарський суд вважає обґрунтованою позовну вимогу щодо стягнення з відповідача отриманої суми ПДВ у розмірі 580 000,00 грн як безпідставно набутої. При цьому, суд першої інстанції, перевіривши правильність розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат за загальний період з 09.09.2022 до 13.09.2024, не виходячи при цьому за межі періоду, заявленого позивачем, встановив, що вказаний розрахунок виконано відповідно до вимог закону та арифметично вірно, а відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 32 120,78 грн та інфляційних втрат в розмірі 78 018,40 грн, слід задовольнити повністю в заявленому розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "ЮКОЙЛ" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так, скаржник вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції повністю, з огляду на те, що:

- не доведено, що військові частини, де зберігався товар, мають відповідну техніку, в якій цей товар може використовується. Більше того, Міноборони підтвердило ту обставину, що зазначені у видаткових накладних військові частини не є кінцевими споживачами товару. Натомість, товар був використаний у Повітряних Силах України;

- прокуратура передчасно звернулася з позовом без проведення Держаудитслужбою ревізії Міноборони, адже саме Держаудитслужба є уповноваженим органом на проведення ревізії та представництво інтересів держави в спірних правовідносинах;

- положення Постанови №178 не можуть змінювати ставки ПДВ в силу прямого припису норм ПК України, розширювати норми ПК України;

- положення пункту 195.1.2 статті 195 ПК України неправильно були витлумачені, з урахуванням викладеної конструкції правової норми про забезпечення наземного транспорту;

- на стадії підготовчого провадження судом взагалі не було визначено предмету доказування та обставин, що підлягають доказуванню;

- відсутнє збагачення у скаржника, оскільки на суму отриманого ПДВ складено відповідні податкові накладні, що зменшило реєстраційний ліміт та збільшило податкові зобов`язання з ПДВ. Тобто відбулося зарахування однорідних вимог, а грошові кошти змінили форму, ставши податковими зобов`язаннями,

- поведінка позивача є суперечливою, що виключає можливість застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки в межах адміністративної справи, де оскаржується результати ревізії позивача, що стали підставою для представництва інтересів держави прокуратурою, позивач заперечує проти застосування ставки 0% ПДВ. Проте, в межах цього господарського спору - підтримує позицію прокуратури щодо застосування 20% ПДВ.

- Міністерство фінансів України, як розробник проекту постанови №178, зауважило про те, що метою постанови №178 є визначення інших випадків для забезпечення військового наземного транспорту. Натомість товар відповідача стосується забезпечення повітряних суден.

Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги міститься клопотання про відстрочення оплати судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2025 апеляційну скаргу ТОВ "ЮКОЙЛ" у справі №910/11401/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 відмовлено ТОВ "ЮКОЙЛ" у відстроченні сплати судового збору. Апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

27.03.2025, через систему "Електронний суд", скаржником подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ЮКОЙЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 23.04.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11401/24. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 16.04.2025.

07.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/11401/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 задоволено заяву представника прокуратури про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У судовому засіданні 23.04.2025 оголошено перерву до 04.06.2025.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

03.04.2025, через систему "Електронний суд", Міноборони подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "ЮКОЙЛ" та залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24.

Так, у відзиві позивач зазначає, що спірні договори укладалися вже після оголошення воєнного стану без дотримання затвердженої типової форми, а тому зазначені договори не можуть вважатися такими, що укладені на виконання мобілізаційних завдань. Отже, норми Постанови №178 не розповсюджуються на укладений між Міноборони та ТОВ "ЮКОЙЛ" договір.

Також, позивач вказує, що правомірність застосування підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та положень Постанови №178, викладені у позиції Верховного Суду, наведеній у постановах від 14.11.2023 у справі №910/2416/23, від 07.08.2024 у справі №916/2914/23, від 28.05.2024 у справі №910/12151/23.

Крім того, на переконання позивача, належним є висновок, що з урахуванням наведеної судової практики Верховного Суду щодо застосування підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та положень Постанови №178, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил України, повинні обкладатись податком на додану вартість за нульовою ставкою, зокрема і спірний договір.

09.04.2025, через систему "Електронний суд", прокуратурою подано відзив на апеляційну скаргу, у якому остання просить у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "ЮКОЙЛ" відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 залишити без змін.

У відзиві прокуратура зауважує, що Міноборони як орган, фактично єдиною місією якого в умовах сьогодення є матеріально-технічне забезпечення Збройних Сил України - основи Сил Оборони держави, за змістом статті 17 Конституції України, договори (контракти) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) не укладало. Тому прокуратура й наполягає на помилковості позиції апелянта про застосування Постанови №178 виключно до договорів на виконання мобілізаційних завдань, на відсутності підстав для розширеного тлумачення пункту 1 такої Постанови.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 04.06.2025 з`явились прокурор та представники сторін.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Прокурор та представник позивача у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

18.08.2022 між Міноборони (замовник) та ТОВ "ЮКОЙЛ" (постачальник) укладено договір про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) (мастильні засоби) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) №286/1/22/44, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується постачати у 2022 році мастильні засоби (09210000-4) (мастильні засоби) (далі - товар) для потреб Міноборони, згідно зі специфікацією, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з наведеною специфікацією.

Так, у специфікації сторонами погоджено найменування товару - мастило NYCO GREASE GN22, кількість 2 тони, загальною вартістю 3 480 000,00 грн, з яких 580 000,00 грн ПДВ.

Згідно з пунктом 2.2 договору одержувачами товару є військові частини (далі - одержувачі замовника) згідно з рознарядкою Міноборони (додаток 12.3 до договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що його ціна становить без ПДВ 2 900 000,00 грн, крім того ПДВ 580 000,00 грн, ціна договору, що підлягає оплаті становить 3 480 000,00 грн, у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспорті витрати.

За умовами пункту 4.2 договору, за рішенням замовника розрахунки за товар проводяться шляхом попередньої оплати у розмірі 50% від ціни договору та наступної поетапної оплати замовником поставлених йому партій товарів протягом 10 банківських днів після пред`явлення постачальником повного комплексу документів на оплату.

Відповідно до пункту 5.2 договору постачання товару одержувачам замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що визначені в рознарядках Міноборони.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, а в частині проведення розрахунків до повного їх виконання (пункт10.1 договору).

У додатку №12.2 до договору - рознарядка на постачання постачальником товару, замовник отримувачами зазначив військові частини НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 .

На виконання умов договору відповідач поставив обумовлений договором товар на загальну суму 3 480 000,00 грн, що підтверджується: актом прийому-передачі товару від 29.11.2022 №601; видатковою накладною від 02.11.2022 №РН-00472; актом приймання-передачі від 17.11.2024 №286; повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міноборони в централізованому порядку від 22.11.2022 №897/1692; актом прийому-передачі товару від 07.12.2022 №629; видатковою накладною від 01.11.2022 №РН-00473; актом приймання-передачі від 17.11.2024 №37; повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міноборони в централізованому порядку від 17.11.2022 №36/1218; актом прийому-передачі товару від 15.12.2022 №680; видатковою накладною від 02.11.2022 №РН-00474; актом приймання-передачі від 13.12.2024 №272; повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міноборони в централізованому порядку від 14.12.2022 №894/2/281.

Позивач, у свою чергу, оплатив поставлений відповідачем товар на загальну суму 3 480 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: від 05.09.2022 №286/1/231 на суму 1 740 000,00 грн, в тому числі ПДВ - 290 000,00 грн (оплата проведена державною казначейською службою України 08.09.2022); від 08.12.2022 №286/1/3851 на суму 870 000,00 грн, в тому числі ПДВ - 145 000,00 грн (оплата проведена Державною казначейською службою України 10.12.2022); від 06.02.2023 №286/1/67 на суму 870 000,00 грн, в тому числі ПДВ - 145 000,00 грн (оплата проведена державною казначейською службою України 08.02.2023).

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначає, що в зв`язку з тим, що пункти 1.1 та 3.1 договору, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість у розмірі 580 000,00 грн є недійсним, оскільки суперечить положенням законодавства, у відповідача наявний обов`язок повернути отримані в складі ціни товару грошові кошти в розмірі 580 000,00 грн, з урахуванням втрат від інфляції та трьох процентів річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Так, місцевим господарським судом встановлено достатність підстав для представництва в суді інтересів держави в даній справі, оскільки позивач - Міноборони не забезпечує захист порушених інтересів держави, з чим також погоджується судова колегія і не оскаржується відповідачем.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що в силу пункту 10.1 договору, термін його дії закінчився 31.12.2022.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 зроблено висновок, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Також суд зазначив, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Таким чином, оскільки предметом спору є вимоги про визнання недійсними пунктів договору в частині (тобто з моменту укладення) та враховуючи правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, закінчення строку (терміну) дії правочину не перешкоджає зверненню з відповідним позовом про визнання недійсним такого правочину в повному обсязі або в частині.

За приписами частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

За змістом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) деталізовано істотні умови господарського договору. Так, за приписами частин 1, 3 цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 ГК України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що ПДВ - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За змістом підпунктів "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПК України.

Датою виникнення податкових зобов`язань зі сплати ПДВ з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, перелічених у пункті 187.1 статті 187 ПК України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Таким чином, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (постанови Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20).

Отже, ціна договору визначається, виходячи з її договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, які регулюються ПК України, та не залежить від волі сторін договору.

Причиною звернення з позовом у даній справі стало те, що укладений договір, за якими Міноборони (військом частинам) постачались мастильні засоби (мастило), в частині включення до їх ціни умов щодо суми ПДВ (20%) не відповідають положенням ПК України та Постанови №178. Як наслідок, включення до ціни договору суми ПДВ та отримання відповідачем від позивача відповідних сум ПДВ, призвело до безпідставного набуття відповідачем коштів у сумі 580 000,00 грн.

У підпункті 193.1 статті 193 ПК України визначено розміри ставок податку. Так, згідно з вказаною нормою ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах: а) 20 відсотків; б) 0 відсотків; в) 7 відсотків по операціях (з наведенням відповідних операцій).

У статті 194 ПК України визначено операції, що підлягають оподаткуванню за основною ставкою.

Згідно з підпунктом 194.1 статті 194 ПК України операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка та 7 і 14 відсотків, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною.

Податок становить 20 відсотків, 7 і 14 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг (підпункт 194.1.1 статті 194 ПК України).

У статті 195 ПК України визначено операції, що підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою.

За нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством (підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України).

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №178.

У Постанові №178, відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема військових частин, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Так, у постанові від 14.11.2023 у справі №910/2416/23 Верховний Суд зазначив таке:

"Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Оскільки не тільки постановою КМУ №178 від 02.03.2022 визначено нульову ставку податку на додану вартість для операцій з заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, то включення до ціни договору ПДВ у розмірі 20%, враховуючи, що замовником товару за договором виступає Військова частина НОМЕР_4 Державної прикордонної служби України, суперечить постанові КМУ №178 від 02.03.2022, яка прийнята відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, що є підставою для визнання недійсним пункту договору в цій частині.

Враховуючи викладене, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними пункту 3.1 договору №9-22 від 14.03.2022 з відповідними змінами у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість".

До аналогічного висновку дійшов також Верховний Суд у постановах від 23.05.2024 у справі №911/1870/23, від 28.05.2024 у справі №910/12151/23, в ухвалі від 23.05.2024 у справі №918/587/23.

Правовідносини в зазначених справах є подібними правовідносинам даної справи №910/11401/24.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2024 №831, яка набрала чинності 01.08.2024, внесено зміни до Постанови №178, а саме:

- у вступній частині постанови слова і цифри "З метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні", замінено словами "З метою здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації";

- пункт 1 викладено в такій редакції: "1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", операції з постачання товарів (запасних частин, акумуляторних батарей, автомобільних шин, охолоджуючих рідин, комплектуючих, додаткового обладнання тощо), визначених нормативними та технічними документами, для транспортних засобів (зокрема спеціальних, спеціалізованих транспортних засобів), а також пально-мастильних матеріалів Збройним Силам, Національній гвардії, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, іншим утвореним відповідно до законів військовим формуванням, їх з`єднанням, військовим частинам, підрозділам, розвідувальним органам, Міністерству оборони, Державній прикордонній службі, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, Міністерству внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Управлінню державної охорони, закладам, установам або організаціям, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою".

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене та враховуючи, що предметом договору від 18.08.2022 №286/1/22/44 є постачання "мастильних засобів", для техніки спеціального призначення військових частин, тобто забезпечення транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави під час дії воєнного стану, та як наслідок спірні умови договору, в частині сплати ПДВ суперечать положенням ПК України та Постанови №178, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними спірних пунктів договору.

З огляду на викладене в сукупності, місцевий господарський суд правомірно відхилив доводи відповідача щодо неможливості застосування положень Постанови №178 до спірного договору.

Також прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму ПДВ у розмірі 580 000,00 грн.

Як зазначалося вище, позивач на виконання умов договору оплатив поставлений відповідачем товар на суму 3 480 000,00 грн, у тому числі ПДВ - 580 000,00 грн, що підтверджується дорученнями: від 05.09.2022 №286/1/231 на суму 1 740 000,00 грн, в тому числі ПДВ 290 000,00 грн (оплата проведена державною казначейською службою України 08.09.2022), від 08.12.2022 №286/1/3851 на суму 870 000,00 грн, в тому числі ПДВ 145 000,00 грн (оплата проведена Державною казначейською службою України 10.12.2022), від 06.02.2023 №286/1/67 на суму 870 000,00 грн, в тому числі ПДВ 145 000,00 грн (оплата проведена державною казначейською службою України 08.02.2023).

Згідно з частиною 1, пункту 1 частини 3 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

З огляду на те, що відповідачем сума податку на додану вартість у розмірі 580 000,00 грн отримана та оплата відбулась за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, дана сума коштів є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №916/707/21.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовної вимоги щодо стягнення з відповідача отриманої суми ПДВ у розмірі 580 000,00 грн, як безпідставно набутої.

Крім цього, в зв`язку з простроченням грошового зобов`язання з повернення суми ПДВ прокурор просить стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних у сумі 32 120,78 грн та інфляційні втрати в сумі 78 018,40 грн, що нараховані за загальний період з 09.09.2022 до 13.09.2024.

За приписами статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зазначене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України, у зв`язку з чим обмеження нарахування шістьма місяцями, відповідно до частини 6 статті 232 ГК України до процентів річних та інфляційних втрат не застосовується.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються три проценти річних від простроченої суми, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Суд звертає увагу сторін на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений в постановах від 15.04.2015 у справі №910/2899/14 та від 01.06.2016 у справі №910/22034/15.

Передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, в якій зазначено про те, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення, в цьому випадку, є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Колегія суддів, перевіривши правильність розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат за загальний період з 09.09.2022 до 13.09.2024 погоджується з судом першої інстанції, що вказаний розрахунок виконано відповідно до вимог закону та арифметично вірно, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних у сумі 32 120,78 грн та інфляційних втрат в розмірі 78 018,40 грн підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

На підставі викладеного, враховуючи доведення прокурором позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані прокурором, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами прокуратури, що саме Міноборони визначено позивачем у цій справі та саме воно мало б захищати інтереси держави за вказаних у позовній заяві обставин, а не Держаудитслужба, оскільки саме Міноборони, як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів у Збройних Силах України, як сторона оспорюваного правочину та вигодонабувач, є органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "ЮКОЙЛ" задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24, відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на ТОВ "ЮКОЙЛ".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮКОЙЛ" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2025 у справі №910/11401/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮКОЙЛ".

4. Матеріали справи №910/11401/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 12.06.2025.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран