УХВАЛА

03 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 921/318/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н.О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Литвина П. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 (судді: Якімець Г. Г. - головуючий, Бойко С. М., Бонк Т. Б.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2024 (суддя Руденко О. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

до Приватного акціонерного товариства "Тернопільміськгаз"

про стягнення заборгованості у розмірі 430 257 386,65 грн,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі - ТОВ "ГК "Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Тернопільміськгаз" (далі - ПрАТ "Тернопільміськгаз") про стягнення 430 257 386,65 грн, з яких: 282 419 945,06 грн заборгованості, 52 232 699,39 грн пені, 16 686 146,62 грн - 3% річних і 78 918 595,58 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами несвоєчасної і неповної оплати відповідачем вартості поставленого йому позивачем природного газу.

ПрАТ "Тернопільміськгаз" у заяві від 17.09.2024 визнало позовні вимоги в сумі 282 419 945,06 грн.

Від ПрАТ "Тернопільміськгаз" до господарського суду першої інстанції також надійшло клопотання, в якому відповідач просив зменшити на 90 % розмір пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2024 прийнято заяву ПрАТ "Тернопільміськгаз" про часткове визнання позову в сумі 282 419 945,06 грн. Позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 282 419 945,06 грн боргу, 26 116 349,68 грн пені, 16 686 146,62 грн - 3% річних і 77 036 796,62 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин неналежного проведення відповідачем розрахунків за отриманий природний газ із ресурсу постачальника "останньої надії" - позивача у зв`язку з чим, як установив суд, за відповідачем рахується заборгованість у сумі 282 419 945,06 грн, що визнається відповідачем. Водночас місцевий господарський суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум 3 % річних, інфляційних втрат, враховуючи дату виникнення боргу, період його існування і розмір, та, провівши відповідний перерахунок, визнав правомірно заявленими до стягнення 16 686 146,62 грн - 3 % річних і 77 036 796,62 грн - інфляційних втрат. В решті позову в означеній частині (щодо стягнення 1 881 798,96 грн інфляційних втрат) суд відмовив за необґрунтованістю.

Щодо вимог про стягнення пені, то суд першої інстанції визнав обґрунтованим її розмір, заявлений до стягнення, разом із тим, беручи до уваги ступінь, характер та правові наслідки правопорушення, співмірність між ними, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення пені на 50 %, що є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та відповідним критеріям. Отже, за висновком суду, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення пеня у сумі 26 116 349,68 грн, а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені слід відмовити.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 вказане рішення господарського суду першої інстанції залишено без змін. Суд апеляційної інстанції, серед іншого, погодився із мотивами суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50 %.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2024 і постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у частині щодо відмови у стягненні 26 116 349,68 грн пені, ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на вказані судові рішення в означеній частині, в якій просить їх скасувати в частині відмови у стягненні 26 116 349,68 грн пені та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення пені задовольнити повністю.

Скаржник вважає оскаржені судові рішення в указаній частині прийнятими з порушенням норм матеріального права, зокрема, статей 549- 552, 559, 625 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, а також норм процесуального права, зокрема статей 13, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України і без дослідження усіх істотних обставин справи; на обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме неврахування попередніми судовими інстанціями при прийняті оскаржуваних рішень висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 10.06.2021 у справі № 910/6471/20, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.

Зокрема, на думку скаржника, судами у наведеному випадку не прийнято майновий стан позивача, а саме щодо податкового боргу, що, як вважає скаржник, призвело до наданні переваги правам відповідача перед правами позивача.

Від ПрАТ "Тернопільміськгаз" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому товариство вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить її залишити без задоволення, а оскаржені у справі судові рішення залишити без змін, зважаючи на те що, судами попередні інстанцій правильно застосовано норми матеріального і процесуального права з урахуванням встановлених фактичних обставин справи.

Від ПрАТ "Тернопільміськгаз" надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представників товариства.

Від ТОВ "ГК "Нафтогаз України" 02.06.2025 надійшли доповнення до касаційної скарги, в яких позивач просить поновити строк на їх подання та розглядати касаційну скаргу з урахуванням вказаних доповнень. Проте, колегія суддів визнає неповажними причини пропуску строку на подання цих доповнень, тому не враховує такі доповнення під час касаційного розгляду справи з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Згідно з частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли Господарським процесуальним кодексом України встановлено неможливість такого поновлення (частина 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили його пропуск. Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із заявою чи клопотанням, у зв`язки з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Тобто вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду.

Відповідно до усталеної судової практики під поважними причинами пропуску строку, необхідно розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк (постанова Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 585/2494/18).

Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.

Для визнання цієї підстави поважною слід брати до уваги, зокрема, територіальне місцезнаходження суду і скаржника, порядок його функціонування, хід бойових дій, існування реальної небезпеки для життя учасників процесу, тривалість самого процесуального строку; час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини (висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у справі за № 585/2494/18).

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого строку (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22).

Верховний Суд зазначає, що наведені причини пропуску позивачем строку на подання доповнень до касаційної скарги (введення воєнного стану, часті повітряні тривоги, загрози ракетних атак, що впливає на емоційний стан людини, призводить до виснаження та погіршення працездатності і нівелює повноцінний робочий процес, що, як зазначив позивач у наведеному випадку, призвело до помилок у підготовці касаційної скарги у цій справі) не зумовлені обставинами, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення учасника справи та пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення зазначеної процесуальної дії, а отже, є неповажними. Недотримання вимог процесуального закону в означеній частині є суб`єктивним, стосується організаційних питань у діяльності самого позивача. Водночас змістовних і вагомих доводів щодо вчинення заявником усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права він не навів, як і не довів, що можливість вчасного подання ним доповнень до касаційної скарги не залежала від його волевиявлення.

Водночас неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у підприємстві для своєчасного подання належно оформленої касаційної скарги є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настають у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.

Таким чином, зважаючи на викладене, підстав для поновлення строку на подання доповнень до касаційної скарги у наведеному випадку немає, тому Верховний Суд здійснює розгляд касаційної скарги без урахування вказаних доповнень.

Крім того, у вказаних доповненнях позивач, окрім відмови у стягненні 26 116 349,68 грн пені (ця ж вимога заявлялася у касаційній скарзі) просив скасувати ухвалені у справі рішення та постанову ще й в частині відмови у позові про стягнення 1 881 798,96 грн інфляційних витрат. Проте доказів сплати судового збору в означеній частині у встановлених законом порядку і розмірі ним не надано.

Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, ТОВ "ГК "Нафтогаз України" відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 04.07.2017 № 880, провадить діяльність із газопостачання на території України.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р ТОВ "ГК "Нафтогаз України" визначено постачальником "останньої надії" на ринку природного газу.

У зв`язку з відсутністю постачання природного газу відповідачу іншими господарюючими суб`єктами, спожиті ним в період із 01.01.2022 по 28.02.2022 об`єми природного газу автоматично включені до портфеля постачальника "останньої надії" - ТОВ "ГК "Нафтогаз України", і, відповідно, використаний природний газ віднесено до об`ємів, поставлених останнім.

На підтвердження факту включення відповідача до реєстру споживачів постачальника "останньої надії" та віднесення спожитого ним газу до портфеля постачальника "останньої надії" позивачем надано відомості з інформаційної платформи оператора ГТС щодо споживача з ЕІС-кодом 56Х016 та інформації щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" (форма № 10).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила), договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" укладається у випадках, передбачених пунктом 3 розділу VI, з урахуванням вимог статей 205, 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом публічної оферти постачальника "останньої надії" та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.

Договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" не потребує двостороннього підписання.

Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501.

Згідно з пунктом 2.1 цього договору постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до пункту 4.2 договору об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу за розрахунковий період визначається за даними оператора ГРМ/оператора ГТС (для прямих споживачів) за підсумками розрахункового періоду, що містяться в інформаційній платформі оператора газотранспортної системи та надані споживачу оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим Договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо якщо сторонами це окремо обумовлено) (пункт 4.3 договору).

У пункті 4.4 договору визначено, шо споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

У разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором, він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (пункт 4.5 договору).

Попередні судові інстанції установили, що позивачем відповідно до умов договору виконано в повному обсязі зобов`язання, а саме з 01.01.2022 по 31.01.2022 поставлено відповідачеві природний газ обсягом 3 998,59442 тис. м3 на загальну суму 173 823 491,82 грн (з урахуванням вартості транспортування); з 01.02.2022 по 28.02.2022 обсягом 2772,38446 тис. м3 на загальну суму 114 941 453,24 грн (з урахуванням вартості транспортування), що підтверджується актами від 31.01.2022 № 2167, від 28.02.2022 № 4188.

Для оплати поставленого газу позивачем надіслано відповідачу рахунки на оплату, а саме від 11.02.2022 № 6548 на суму 173 823 491,82 грн і від 12.03.2022 № 10125 на суму 114 941 453,24 грн.

Однак, споживач частково оплатив лише рахунок від 11.02.2022 № 6548, що підтверджується інформацією про надходження коштів на рахунки ТОВ "ГК "Нафтогаз України" за період із 01.10.2021 по 18.11.2022. Таким чином, сума заборгованості за спожитий природний газ становить 282 419 945,06 грн.

Предметом позову в цій справі є вимоги ТОВ "ГК "Нафтогаз України" про стягнення з ПрАТ "Тернопільміськгаз" 282 419 945,06 грн заборгованості, 52 232 699,39 грн пені, 16 686 146,62 грн - 3 % річних і 78 918 595,58 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2024, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025, прийнято заяву ПрАТ "Тернопільміськгаз" про часткове визнання позову в сумі 282 419 945,06 грн. Позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 282 419 945,06 грн боргу, 26 116 349,68 грн пені, 16 686 146,62 грн - 3% річних і 77 036 796,62 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, серед іншого, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленої суми пені на 50 % за наявності у наведеному випадку виняткових обставин, з якими пов`язується таке зменшення.

Як свідчить зміст касаційної скарги, позивач не погоджується з рішенням та постановою судів попередніх інстанцій в частині зменшення судом розміру неустойки. В іншій частині судові рішення скаржником не оскаржені, тому колегією суддів не переглядаються.

Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України).

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 зауважила, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц вона вже конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину 3 статті 551 Цивільного кодексу України, в постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85)).

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків від порушення зобов`язання, невідповідності між розміром стягуваної неустойки (штрафу, пені) та такими наслідками, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів для виконання зобов`язання, негайного добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23 у подібних правовідносинах.

Верховний Суд також неодноразово вказував, що застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Переоцінка обставин, що є предметом доказування, та стали підставою для висновку щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій за рішенням суду, не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 03.03.2019 у справі № 925/74/19; від 02.06.2021 у справі № 5023/10655/11 (922/2455/20) тощо). Визначення розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 тощо).

У пункті 7.43 постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зауважив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Також у цій постанові Верховний Суд зазначив, що категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (пункт 7.30). Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25- 7.30). Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин 1, 2 статей 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду (пункт 7.42).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 звернула увагу на те, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Враховуючи вже усталену та сформовану судову практику щодо критеріїв застосування норм статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, роль Верховного Суду обмежується з`ясуванням того, чи не були відповідно до конкретних обставин справи спосіб застосування цих норм та наслідки їх тлумачення такими, що реалізація (чи навпаки нереалізація) судами першої та апеляційної інстанцій права на зменшення розміру штрафних санкцій очевидно не узгоджується з загальним принципом справедливого розгляду, і висновки судів є явно необґрунтованими.

У цій справі, що розглядається, попередні судові інстанції дослідили обставини справи та наявні у ній докази, надали оцінку аргументам сторін та установили наявність обставин, за яких можливе зменшення розміру заявленої до стягнення пені, навівши відповідні мотиви такого зменшення. Зокрема, суди взяли до уваги розмір заявленої до стягнення пені та її співмірність із загальним розміром заборгованості та компенсаційними нарахуваннями; захищеність інтересів позивача шляхом нарахування 3 % річних та інфляційних втрат; відсутність доказів настання для позивача негативних наслідків через несвоєчасне погашення заборгованості; мету неустойки; специфіку діяльності підприємства відповідача та збалансування інтересів обох сторін.

Отже, попередні судові інстанції, застосовуючи дискрецію у вирішенні питання щодо зменшення розміру неустойки, у тому числі розміру, до якого вона підлягає зменшенню, виходили із конкретних обставин справи, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, та наявних у справі доказів, зважаючи на положення статті 233 Господарського кодексу України і частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

У контексті наведеного, колегія суддів зауважує, що висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України у наведених вище справах є загальними для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) в залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Як уже зазначалося, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували, зокрема, положення статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 10.06.2021 у справі № 910/6471/20, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що здійснене господарськими судами правозастосування та висновки, наведені в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. Наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки вирішується судами залежно від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

Суди попередніх інстанцій у цій справі реалізували свої дискреційні повноваження, передбачені положеннями наведених норм, та, оцінивши наведені сторонами доводи, надані докази та обставини справи в їх сукупності, дійшли висновку про можливість зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50 %. Здійснене попередніми судами правозастосування (статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України) не суперечить висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник, на обґрунтування підстав касаційного оскарження, адже зменшення розміру неустойки є правом суду і було реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Суд касаційної інстанції у зазначених скаржником справах не формулював висновків, які би певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питанні зменшення розміру штрафних санкцій так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. До того ж з підстав для зменшення розміру неустойки не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних конкретних обставин у зазначених справах і застосувати у цій справі.

Посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій віддали перевагу правам відповідача над правами позивача колегія суддів відхиляє, оскільки у вирішенні питання про зменшенні пені судами була надана оцінка інтересам обох сторін, зокрема, й майновим, а також визнано недоведеними позивачем обставини погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності внаслідок несвоєчасної оплати відповідачем вартості газу.

З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень господарських судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині з цієї підстави.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 і рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2024 у справі № 921/318/24.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 і рішення Господарського суду Тернопільської області від 16.12.2024 у справі № 921/318/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак