ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2025 р. м. Київ Справа № 911/684/25

Господарський суд Київської області в складі

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Комісарчук Д-М.О.

розглянувши справу № 911/684/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Овруцький консервний

завод, м. Овруч Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю Лофт Україна, смт Велика

Димерка Київської області

про стягнення 130 230,77 грн

за участю представників:

від позивача: Шадура Д.М., адвокат, довіреність від 22.02.2025

від відповідача: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.02.2025 до Господарського суду Київської області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Овруцький консервний завод (вх. № 4931/25) (далі-позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю Лофт Україна (далі-відповідач) про стягнення 130 239,77 грн, з яких: 105 600,00 грн заборгованості, 13 551,51 грн пені, 1 536,26 грн 3 % річних, 8 495,99 грн інфляційних нарахувань та 1 056,00 грн збитків.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю Лофт Україна взятих на себе зобов`язань за Договором оренди спецтехніки № 08/2024 від 31.07.2024 зі своєчасної сплати оренди.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.03.2025 відкрито провадження у справі № 911/684/25 та призначено її розгляд за привалами загального позовного провадження в підготовчому засіданні на 02.04.2025.

Ухвалою суду від 02.04.2025 закрито підготовче провадження у справі № 911/684/25 та призначено її до розгляду по суті на 23.04.2025.

Присутнім в судових засіданнях представником позивача були підтримані позовні вимоги вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судові засідання 02.04.2025 та 23.04.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, своїм правом на надання відзиву не скористався. Разом з цим, суд відзначає про належне повідомлення відповідача про розгляд справи за його участі, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення щодо ухвали суду від 02.02.2025.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

31.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруцький консервний завод (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Лофт Україна (замовник) укладено Договір оренди спецтехніки № 08/2024, за умовами п. 1.1 якого виконавець зобов`язується надати замовнику в оренду екскаватор-навантажувач JCB 3СХ, а замовник зобов`язується сплатити виконавцю обумовлену цим договором плату.

Місце подачі спецтехніки: Овруцький район Житомирської області с. Хлупляни (п. 2 договору). Дата і година початку оренди: 01.08.2024 о 09:00 (узгоджується по факту). Дата і година закінчення оренди: 31.08.2024 о 18:00 (узгоджується по факту) (п. 3 договору).

Умовами п. 5 договору визначено, що тарифи виконавця щодо орендного користування: 1 200,00 грн/год плюс ПДВ, плата за доставку - 1 200,00 грн плюс ПДВ, за кожну подачу.

Вартість надання орендних послуг по цьому договору узгоджується сторонами по факту виконання робіт виходячи з тарифів, визначених у п. 5 договору (п. 6 договору).

У п. 7 договору визначені умови оплати - попередня оплата у день укладення договору виходячи з розрахунку 8 год/день.

Приймання-передача виконаних робіт за цим договором здійснюється на підставі акта приймання-передачі виконаних робіт, який підписується після закінчення робіт. За результатами підрахунку обсягів і вартості виконаних робіт у кожному місяці сторонами складається помісячний акт виконаних робіт (п. 8 договору).

Умовами п. 9.2 договору визначено, що за несвоєчасну сплату коштів в порядку та на умовах визначених у п.п. 5, 6, 7 договору замовник на вимогу виконавця сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми коштів, недоплачених виконавцю, виходячи з обсягів робіт, фактично виконаних останнім, за кожен день затримки її сплати.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавцем були надані послуги з роботи екскаватора-навантажувача та доставка водія до/з місця виконання робіт, загальна вартість яких склала 306 120,00 грн, про що між позивачем та відповідачем в двосторонньому порядку був підписаний акт надання послуг № 86 від 30.08.2024.

Однак, як зауважує позивач вартість послуг з надання в оренду екскаватор-навантажувача JCB 3СХ була сплачена відповідачем лише частково в сумі 200 520,00 грн, вартість оренди в сумі 105 600,00 грн залишена не сплаченою відповідачем.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруцький консервний завод та Товариством з обмеженою відповідальністю Лофт Україна був підписаний акт звірки, за яким сальдо на користь позивача станом на 31.08.2024 становить 105 600,00 грн.

Позивач, звертаючись з позовом у даній справі вказує про наявність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Лофт-Україна заборгованості з орендної плати, яка не сплачена відповідачем на час звернення позивача із відповідним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173-175 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір № 08/2024 від 31.07.2024 за своїм змістом та правовою природою він містить в собі елементи договору оренди та надання послуг.

Відповідно до статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено Договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем належним чином та в повному обсязі були виконання зобов`язання з надання в оренду екскаватора-навантажувача JCB 3СХ, водночас відповідачем не виконано зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в сумі 105 600,00 грн, що відповідачем не спростовано.

Отже позовні вимоги про стягнення 105 600,00 грн заборгованості підлягають задоволенню.

Звертаючись із позовом позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 13 551,52 грн, 3 % річних в розмірі 1 536,26 грн, нараховані за період з 31.08.2024 по 24.02.2025 та інфляційні втрати в розмірі 8 495,99 грн, за період: вересень 2024-січень 2025.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, на підставі вказаних норм права, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань, встановивши, що він є арифметично вірним, дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення 13 551,51 грн пені, 1 536,26 грн 3 % річних та 8 495,99 грн інфляційних нарахувань.

Окремо, позивач з посиланням на Податковий кодекс України, просить суд стягнути з відповідача 1 056,00 грн збитків, розрахованих від ставки військового збору в розмірі 1 % обов`язкового для платників податку третьої групи.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 вказаної статті збитками є втрати, яких особа зазнала або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються, зокрема, такий вид господарської санкцій як відшкодування збитків.

При цьому, ст. 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За положенням статті 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Суд зауважує, що для стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування заподіяної шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Проаналізуваши доводи позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку з між протиправною поведінкою та шкодою, наявність шкоди. З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення 1 056,00 грн збитків необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 1-2 статті 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1-3 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно обгрунтовано заявленим позовним вимогам відповідно до ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Лофт України (07442, Київська область, Броварський район, смт Велика Димерка, вул. Поштова, 12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Овруцький консервний завод (11101, Житомирська область, Коростенський район, м. Овруч, вул. Богуна І., 14, ) 105 600 (сто п`ять тисяч шістсот) грн 00 коп заборгованості, 13 551 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят одну) грн 51 коп пені, 8 495 (вісім тисяч чотириста дев`яносто п`ять) грн 99 коп інфляційних нарахувань, 1 536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) грн 26 коп 3 % річних та 2 402 (дві тисячі чотиритса дві) грн 76 коп судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовлено

Видати наказ.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 11.06.2025.

Суддя О.О. Христенко