ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 Справа № 917/273/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Мацко О.С., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс», 49000, м. Дніпро, вул.. Юрія Кондратюка, 58, ,

до Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1», 36014, м. Полтава, вул. Капітана Володимира Кісельова, 29, оф. 313, ,

про стягнення 18 091 980,29 грн.,

Секретар судового засідання Токар А.В.

Представники сторін: згідно протоколу.

Суть спору:

Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» до Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» про стягнення 18 091 980,29 грн, з яких 8 529 679,06 грн заборгованість за договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р., 7 652 577,79 грн втрати від інфляції, 1 909 723,44 грн 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.02.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

08.04.2025 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.05.2025 р.

Ухвалами суду від 29.04.2025 р. та 07.05.2025 р. відкладено розгляд справи на 07.05.2025 р. та 03.06.2025 р. відповідно.

Сторони представництво в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання (довідки про доставку ухвал суду в електронні кабінети сторін містяться в матеріалах справи).

Позивач надав суду клопотання про проведення засідання без участі Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс», яке судом задовольняється.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи по суті суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, враховуючи що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними в ній матеріалами.

Аргументи учасників справи:

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач вносив орендну плату за користування майном не в повному обсязі та з порушенням строків, визначених договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р., чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеними договорами та законом.

27.02.2025 року відповідач подав до суду відзив від 27.02.2025 р. (вх. № 2708), у якому фактично визнав позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» в частині стягнення основної заборгованості за договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. у розмірі 8 529 679,06 грн.

Також у заяві від 11.03.2025 р. (вх. № 3332 від 11.03.2025 р.) відповідач, посилаючись на неспівмірність суми основного боргу та розміру компенсаційних нарахувань, просить суд зменшити розмір заявлених до стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Виклад обставин справи, встановлених судом:

01.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» та Приватним підприємством «Українська сервісна бурова компанія-1» було укладено договір оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 (а.с. 15-16).

Згідно з п. 1.1 вказаного договору Орендодавець (ТОВ «Нафтосервіс») передає, а Орендар (ПП «Українська сервісна бурова компанія-1») приймає за плату в користування бурове обладнання мобільну бурову установку комплектації відповідно до Додатку № 1 до договору, далі за текстом «Майно».

Орендодавець зобов`язується передати Майно Орендарю за актом приймання-передачі (п. 2.1 договору).

У відповідності до вищевказаного положення договору 01.03.2017 року сторонами підписано Акт приймання-передачі бурового обладнання, зазначеного у п. 1.1 договору оренди № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. (а.с. 20-22).

Пунктом 4.2 договору передбачено, що Орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п. 10.1 договору № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. він набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2018 року.

01.01.2019 року Сторони уклади додаткову угоду № 1 до договору № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р., якою домовились переглянути строк дії договору і пролонгувати його термін дії до 31.12.2019 року.

Також 01.01.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» та Приватним підприємством «Українська сервісна бурова компанія-1» було укладено договір оренди бурового обладнання № 0101-20/ZJ30 (а.с. 23-24), згідно з п. 1.1 якого Орендодавець (ТОВ «Нафтосервіс») передає, а Орендар (ПП «Українська сервісна бурова компанія-1») приймає за плату в користування бурове обладнання мобільну бурову установку комплектації відповідно до Додатку № 1 до договору, далі за текстом «Майно».

01.01.2020 року на виконання п. 2.1 вказаного договору сторонами було підписано Акт приймання-передачі бурового обладнання, зазначеного у п. 1.1 договору оренди № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. (а.с. 20-22).

Пунктом 4.2 договору № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. також передбачено, що Орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

За даними ТОВ «Нафтосервіс», відповідач розрахунки за оренду бурового обладнання здійснював не в повному обсязі та з порушенням встановлених строків, що стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» 18 091 980,29 грн, з яких 8 529 679,06 грн заборгованість за договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р., 7 652 577,79 грн втрати від інфляції, 1 909 723,44 грн 3 % річних.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: договір оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р., договір оренди бурового обладнання № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р., акти приймання-передачі бурового обладнання від 01.03.2017 р. та 01.01.2020 р., акти надання послуг № ОУ-0000005 від 31.03.2018 р., № ОУ-0000007 від 30.04.2018 р., № ОУ-0000009 від 31.05.2018 р., № ОУ-0000011 від 30.06.2018 р., № ОУ-0000013 від 31.07.2018 р., № ОУ-0000015 від 31.08.2018 р., № ОУ-0000017 від 30.09.2018 р., № ОУ-0000019 від 31.10.2018 р., № ОУ-0000021 від 30.11.2018 р., № ОУ-0000023 від 31.12.2018 р., № ОУ-0000001 від 31.01.2019 р., № ОУ-0000005 від 28.02.2019 р., № ОУ-0000009 від 31.03.2019 р., № ОУ-0000014 від 30.04.2019 р., № ОУ-0000016 від 31.05.2019 р., № ОУ-0000020 від 30.06.2019 р., № ОУ-0000023 від 31.07.2019 р., № ОУ-0000026 від 31.08.2019 р., № ОУ-0000029 від 30.09.2019 р., № ОУ-0000031 від 31.10.2019 р., № ОУ-0000035 від 30.11.2019 р., № ОУ-0000038 від 31.12.2019 р., № ОУ-0000002 від 31.01.2020 р., № ОУ-0000006 від 29.02.2020 р., № ОУ-0000008 від 31.03.2020 р., № ОУ-0000011 від 30.04.2020 р., № ОУ-0000014 від 31.05.2020 р., № ОУ-0000016 від 30.06.2020 р., № ОУ-0000019 від 31.07.2020 р., № ОУ-0000023 від 31.08.2020 р. та № ОУ-0000025 від 30.09.2020 р., рахунки-фактури за період з березня 2018 року по вересень 2020 року, платіжні доручення за період з 06.05.2019 р. по 21.08.2023 р. та ін.

Оцінка аргументів учасників справи з посиланням на норми права, якими керувався суд:

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 3.2 договорів оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. орендна плата перераховується Орендарем на рахунок Орендодавця у наступному порядку:

- до 10 числа місяця, наступного за звітним, Орендодавець надає Орендарю рахунок на оплату за попередній місяць оренди;

- Орендар протягом 10 банківських днів з моменту отримання від Орендодавця рахунку та акту виконаних робіт (наданих послуг) перераховує Орендодавцю орендну плату.

На підтвердження надання відповідачу в період з березня 2018 року по вересень 2020 року послуг оренди за договорами № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. на суму 17 154 816,12 грн позивачем до позовної заяви додано копії актів надання послуг № ОУ-0000005 від 31.03.2018 р., № ОУ-0000007 від 30.04.2018 р., № ОУ-0000009 від 31.05.2018 р., № ОУ-0000011 від 30.06.2018 р., № ОУ-0000013 від 31.07.2018 р., № ОУ-0000015 від 31.08.2018 р., № ОУ-0000017 від 30.09.2018 р., № ОУ-0000019 від 31.10.2018 р., № ОУ-0000021 від 30.11.2018 р., № ОУ-0000023 від 31.12.2018 р., № ОУ-0000001 від 31.01.2019 р., № ОУ-0000005 від 28.02.2019 р., № ОУ-0000009 від 31.03.2019 р., № ОУ-0000014 від 30.04.2019 р., № ОУ-0000016 від 31.05.2019 р., № ОУ-0000020 від 30.06.2019 р., № ОУ-0000023 від 31.07.2019 р., № ОУ-0000026 від 31.08.2019 р., № ОУ-0000029 від 30.09.2019 р., № ОУ-0000031 від 31.10.2019 р., № ОУ-0000035 від 30.11.2019 р., № ОУ-0000038 від 31.12.2019 р., № ОУ-0000002 від 31.01.2020 р., № ОУ-0000006 від 29.02.2020 р., № ОУ-0000008 від 31.03.2020 р., № ОУ-0000011 від 30.04.2020 р., № ОУ-0000014 від 31.05.2020 р., № ОУ-0000016 від 30.06.2020 р., № ОУ-0000019 від 31.07.2020 р., № ОУ-0000023 від 31.08.2020 р. та № ОУ-0000025 від 30.09.2020 р., підписаних сторонами та скріплених печатками, та рахунків за вказаний період (а.с. 32-62).

Позивач стверджує, що Приватним підприємством «Українська сервісна бурова компанія-1» не сплачено заборгованість за отриманий товар в розмірі 8 529 679,06 грн.

Як зазначено вище, у відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги ТОВ «Нафтосервіс» про стягнення заборгованості у вищезазначеному розмірі.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

З огляду на викладені обставини, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» про стягнення з Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» 8 529 679,06 грн заборгованості за договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З посиланням на вказані нормативні положення, позивачем приведено розрахунок 3 % річних за прострочення оплати товару за договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р. в розмірі 1 909 723,44 грн та інфляційних втрат в розмірі 7 652 577,79 грн (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 72).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку, суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним.

Як зазначено вище, відповідач у заяві від 11.03.2025 р. (вх. № 3332 від 11.03.2025 р.) просив зменшити розмір заявлених до стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

У статті 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

З огляду на положення законодавства про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18 та від 05.06.2024 р. у справі № 910/14524/22 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, зменшення судом розміру інфляційних втрат законодавством не передбачено.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявлених до стягнення відсотків річних є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення вказаних сум.

Таким чином, вирішення питання про зменшення відсотків річних, а також розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Дана позиція викладена в постанові Верховного суду від 11.07.2023 р. у справі № 914/3231/16 та відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України має враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи, що відповідачем не наведено виняткових обставин, за яких можливе зменшення відсотків річних, а також не надано доказів надмірності вказаних сум, заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс», у порівнянні із збитками позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1». Визначальним також у даному випадку є те, що сторонами не встановлено у договорі підвищеного, у порівнянні з ч.2 ст.625 ЦК України, розміру відсотків річних (3%).

Щодо посилань відповідача на запровадження у державі воєнного стану, то зазначена обставина стосується обох сторін справи; відповідачем не надано доказів на підтвердження перешкоджання здійсненню підприємницької діяльності Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» під час воєнного стану (зупинення роботи, звільнення та мобілізація працівників, використання майна для воєнних потреб тощо).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, згідно зі ст. 161 ГПК України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» у даній справі в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Заява про визнання позову була подана відповідачем 27.02.2025 року, тобто до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, 50 % судового збору пропорційно частині суми позову, що була визнана відповідачем (8 529 679,06 грн), у розмірі 51 178,08 грн підлягають поверненню позивачу з бюджету відповідно до статті 130 ГПК України. Витрати зі сплати інших 50 % судового збору пропорційно частині суми позову, що була визнана відповідачем, а також решти судового збору в сумі у розмірі 114 747,62 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 130, 232, 233, 237, 238 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» (36014, м. Полтава, вул. Капітана Володимира Кісельова, 29, оф. 313, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтосервіс» (49000, м. Дніпро, вул.. Юрія Кондратюка, 58, ) 8 529 679,06 грн заборгованість за договорами оренди бурового обладнання № 0103/ZJ30 від 01.03.2017 р. та № 0101-20/ZJ30 від 01.01.2020 р., 7 652 577,79 грн втрати від інфляції, 1 909 723,44 грн 3 % річних, 165 925,70 грн судового збору.

3. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

4. Повернути Приватному підприємству «Українська сервісна бурова компанія-1» (36014, м. Полтава, вул. Капітана Володимира Кісельова, 29, оф. 313, ) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 51 178,08 грн, сплачений за платіжною інструкцією № 4086 від 03.02.2025 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 09.06.2025 р.

Суддя О.С. Мацко