ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 Справа № 917/638/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Сьомкіній А.В., розглянувши справу № 917/638/25

за позовною заявою Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ - СТРАХУВАННЯ", вул. Велика Кільцева, 60А, с. Софіївська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, 08131

до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 159 034,38 грн матеріальної шкоди

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" 28.03.2025 року надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ - СТРАХУВАННЯ" до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 159 034,38 грн матеріальної шкоди (вх. №660/25).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну страхувальника позивача завдано матеріальної шкоди, яка відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту, що підтверджується страховим полісом №US - 00607 добровільного страхування наземного транспорту. З огляду на вказані обставини, на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки винна особа - ОСОБА_1 на час скоєння ДТП був військовослужбовцем Військової частини № НОМЕР_1 , позивач просить стягнути з останнього страхове відшкодування в сумі 159 034,38 грн в порядку суброгації.

02.04.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява (вх. № 4370), в якій зазначено, що у позовній заяві було допущено описку відносно адреси відповідача та просить вважати вірною адресу - АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 02.04.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/638/25 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України. Встановив позивачу строк для надання суду відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

15.04.2025 року до суду від відповідача через систему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4980). Відповідно до поданого відзиву відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено факту виконання ОСОБА_1 службових обов`язків саме під час ДТП; наявності службового завдання чи відповідного наказу на керування вказаним транспортним засобом у момент ДТП; до позовної заяви позивачем додано витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №261 від 30.12.2021, що ГАЗ 31029 військовий номерний знак НОМЕР_2 закріплений за старшим прапорщиком ОСОБА_2 . Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 у справі № 910/10382/19 наголосив, що відшкодування шкоди можливе лише при доведенні усіх необхідних юридичних фактів, зокрема: факту перебування працівника в трудових (службових) відносинах; виконання ним трудових (службових) обов`язків у момент завдання шкоди; володіння відповідачем джерелом підвищеної небезпеки на правовій підставі;

- позивач посилається на постанову Верховного Суду у справі № 905/1391/19 від 21.08.2020. Однак обставини цієї справи є відмінними, оскільки у справі № 905/1391/19 було встановлено: наявність факту використання транспортного засобу в інтересах військової частини; виконання працівником службових обов`язків у момент ДТП; належність транспортного засобу на праві оперативного управління саме відповідачу. У даній справі жоден із цих фактів не доведено.

- оскільки між сторонами не існує договірних зобов`язань щодо відшкодування шкоди, а позивачем не доведено наявність фактичних підстав для відповідальності відповідача за вказаними обставинами, положення статті 526 ЦК України в даному випадку не підлягає застосуванню.

22.04.2025 року до суду від позивача через систему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив (вх. №5274, документ сформований в системі "Електронний суд" 21.04.2025 року), в якій вказано, що:

- з аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". Виходячи з матеріалів справи, чітко вбачається, що транспортний засіб ГАЗ 31029, військовий номерний знак НОМЕР_2 - належить на праві оперативного управління саме відповідачу і даний автомобіль закріплений за особовим складом військової частини НОМЕР_1 ;

- чинне законодавство України, як і судова практика не містять посилань на необхідність доказувати саме в чиїх інтересах використовується транспортний засіб. Окрім належності ТЗ ГАЗ, в.н.з НОМЕР_2 військовій частині, ОСОБА_1 на момент ДТП був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , тоді як транспортний засіб ГАЗ, використовувався в діяльності Військової частини НОМЕР_1 . В матеріалах справи містяться документи які підтверджують факт перебування ОСОБА_1 в службових відносинах на момент ДТП;

- автомобіль ГАЗ не міг покинути військову частину без наданого на те дозволу, під керуванням іншої особи яка не допущена до керування, або з іншими порушеннями.

24.04.2025 року до суду від відповідача через систему "Електронний суд" надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. № 5453), в яких зазначено, що

- відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника;

- у відповідності до доказів, які долучені до позовної заяви (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №79 від 28.03.2022 року; витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №298 від 21.10.2022 року), сам позивач підтверджує, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді командира взводу забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . У відповідності до положень ст. ст. 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на командира взводу покладаються адміністративно - розпорядчі та управлінські функції. Також доказами які долучені до позовної заяви самим позивачем підтверджено, що автомобіль ГАЗ 31029 військовий номерний знак НОМЕР_2 закріплений за старшим прапорщиком ОСОБА_2 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по технічній частині) №261 від 30.12.2021 року), а не за ОСОБА_1 . Таким чином можна прийти до висновку, що ОСОБА_1 використовував вказаний автомобіль не за своїми функціональними обов`язками.

Інші заяви по суті справи до суду не надійшли.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5ст. 240 ГПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

27.10.2021 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ - СТРАХУВАННЯ" та ОСОБА_3 був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту, що підтверджується страховим полісом №US-00607 добровільного страхування наземного транспорту (а. с. 8 - 15), предметом якого є страхування транспортного засобу легкового автомобіля "Mazda 3" державний реєстраційний № НОМЕР_3 .

21.04.2021 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Mazda 3" державний реєстраційний № НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_3 , та транспортного засобу "ГАЗ 31029", державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 21.04.2022 о 20 год. 10 хв. в м. Стрию Львівської області по вул. Шевченка, 44, керуючи транспортним засобом "ГАЗ 31029", н.з. НОМЕР_2 , був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом "Mazda 3", н.з. НОМЕР_3 , який рухався попереду нього, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п. 2.3б, 12.1, 13.1. ПДР, вчинивши правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Вказані обставини, як і вина в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) саме ОСОБА_1 , встановлені постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2022 року по справі № 456/1271/22, яка набрала законної сили 04.07.2022 року (а. с. 18 (зворот) - 19).

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин наявність вини у діях ОСОБА_1 у настанні ДТП 21.04.2022 року встановлена і не підлягає доказуванню.

17.05.2022 року страхувальник - ОСОБА_3 звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ - СТРАХУВАННЯ" із заявою про виплату страхового відшкодування (а. с. 19, зворот).

На підставі рахунку №СКмС-0006088 від 17.05.2022 року (а. с. 20), акту виконаних робіт №СКмСА-008314 від 04.10.2022 року (а. с. 21), звіту про оцінку КТЗ №01-13/05 від 13.05.2022 року (а. с. 22 - 36) було складено страховий акт №13167 від 18.05.2022 року (а. с. 36 зворот). На підставі вищезазначених документів ТДВ "Страхова компанія "ВІДІ - СТРАХУВАННЯ" здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 159 034,38 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1111 від 19.05.2022 року (а. с. 37).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по технічній частині) №261 від 30.12.2021 року транспортний засіб "ГАЗ 31029" д. н. з. НОМЕР_2 належить Військовій частині НОМЕР_1 (а. с. 39), що також не заперечує відповідач у заявах по суті.

Як встановлено постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2022 року по справі № 456/1271/22, а також вбачається в витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №79 від 28.03.2022 року (а. с. 79) ОСОБА_1 на момент ДТП був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 - молодшим лейтенантом та призначений на посаду частини - командиром взводу забезпечення роти матеріального забезпечення, ВОС-7022003.

Відповідно до інформації з ЦБД МТСБУ на момент ДТП відносно автомобіля "ГАЗ" д. н. з. НОМЕР_2 - відсутній діючий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 37 зворот), що також не заперечувалось відповідачем у заявах по суті.

З метою досудового врегулювання спору, 26.04.2023 року за вих. №15/04/8/2/0388-23 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з вимогою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП (а. с. 40, 41).

09.05.2023 року відповідач направив на адресу позивача відповідь (вих. № 1546/32/15/541), в якій зазначено, що відповідно до довідки №934788 про дорожньо - транспортну пригоду (вих. №5078/47/22 від 25.02.2022 року) Стрийського районного управління поліції ГУНПУ у Львівській області - ГАЗ 31029, номерний знак НОМЕР_2 належить відділенню ВІБДР ІНФОРМАЦІЯ_1 . Військова частина НОМЕР_1 не являється відділенням ВІБДР Полтавського ЗВ ВСП та є окремим суб`єктом господарської діяльності (а. с. 42).

У відповідь на адвокатський запит (б/н від 10.02.2025 року) ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомило (вих. № 819/1816/бдр від 26.02.2025 року), що ОСОБА_1 не виконував трудові (службові) обов`язки у ВІБДР ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно наявні облікові дані стосовно даного громадянина у ІНФОРМАЦІЯ_3 відсутні. Відповідно до бази даних уніфікованої електронно - облікової системи Збройних Сил станом на 21.04.2022 року транспортний засіб "ГАЗ" номерний знак НОМЕР_2 зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 (а. с. 5 зворот).

У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу суми страхового відшкодування, останній звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь страхового відшкодування у розмірі 159 034,38 грн.

При розгляді спору по суті судом враховані наступне.

За змістом ст.ст. 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України Про страхування договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України Про страхування при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 1191 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 108 Закону України Про страхування якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Перехід права вимоги до страховика в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України є суброгацією.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування, виплаченого потерпілій особі, перейшло право вимоги до особи, винної у скоєнні ДТП.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (ст. 1166 ЦК України).

За приписами ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ст. 1172 ЦК України).

Із змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Приписи ч. 2 ст. 1187 ЦК України встановлюють особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Виняток із загального правила, визначеного частиною другою статті 1187 ЦК України, викладено у частинах третій та четвертій цієї статті, відповідно до яких особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16.

Відповідно до частини 6 статті 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, винний у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди водій транспортного засобу "ГАЗ31029, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 на час вчинення ДТП перебував на військовій службі та був закріплений за військовою частиною НОМЕР_1 .

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на те, що водій ОСОБА_1 не виконував службових обов`язків, пов`язаних з військовою службою на момент скоєння ДТП.

Разом з тим, будь-яких доказів (у тому числі звернення до правоохоронних органів) того, що водій ОСОБА_1 самовільно чи протиправно заволодів/використав транспортний засіб без відома його власника - відповідача, останнім до суду не надано.

Крім того, в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано жодних документів які б показували на виключення ОСОБА_1 з особового складу ВЧ НОМЕР_1 на момент ДТП, або внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про призупинення військової служби.

Додатково звертаю увагу, що відповідно до п. 3.19 Інструкції про порядок використання автомобільної техніки у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України: машини випускаються з парку за затвердженим напередодні командиром військової частини нарядом, із оформленими дорожніми листами, що мають підпис техніка (з безпеки дорожнього руху) - начальника контрольно - технічного пункту про справний технічний стан машини, відмітку медичного працівника про проходження медичного огляду і допуску водія до рейсу, запис чергового парку про показання спідометра та фактичний час випуску з парку, а також за наявністю у водія посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії, відмітки у військовому квитку про проходження стажування на відповідну марку машини, технічного талону транспортного засобу з відміткою про проходження обов`язкового технічного контролю, протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу (може розміщуватися у нижньому правому куті вітрового скла транспортного засобу), а також інших документів, необхідних у випадках перевезення різних вантажів.

Вищезазначена норма вказує на те, що автомобіль ГАЗ не міг покинути військову частину без наданого на те дозволу, під керуванням іншої особи, яка не допущена до керування, або з іншими порушеннями.

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 листопада 2021 року по справі № 610/2229/18 (провадження № 61-16760свп19) зазначив, що при визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхуванням потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Порушення Правил дорожнього руху України, в тому числі передача транспортного засобу в управління особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку.

Викладеним спростовуються доводи відповідача про те, що обов`язок з відшкодування шкоди покладений законодавством на заподіювача шкоди, тобто на ОСОБА_1 .

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відноситься до видів обов`язкового страхування.

Згідно статті 2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.ст. 3-5 Закону).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).

Власники транспортних засобів, юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п. 1.6 ст. 1 Закону).

Органами, які здійснюють управління військовим майном, згідно зі ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - ЗСУ) (ст. 1 ЗУ "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління (ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України").

Військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна (ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України").

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГК України, правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.

Ураховуючи викладене, суд визнає доведеним, що в даному випадку (у контексті спірних правовідносин) фактичним власником автомобіля "ГАЗ 31029", д. н. з. НОМЕР_2 є відповідач.

З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини військовослужбовця особового складу військової частини НОМЕР_1 у вчиненні ДТП, а також наявні у матеріалах справи докази здійснення Страховою компанією виплати відшкодування у спірній сумі, суд визнає вимогу позивача про стягнення указаної суми з відповідача обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Таким чином, беручи до уваги підтверджену матеріалами справи суму сплаченого страховиком на користь страхувальника страхового відшкодування, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу спірну суму страхового відшкодування у зв`язку з настанням ДТП у розмірі 159 034,38 грн.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати позивачу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 159 034,38 грн страхового відшкодування в порядку суброгації підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВІДІ - СТРАХУВАННЯ" (вул. Велика Кільцева, 60А, с. Софіївська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, 08131, ідентифікаційний ) 159 034,38 грн страхового відшкодування та 2 422,40 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 10.06.2025 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.257 ГПК України).

Суддя О. М. Тимощенко