ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. Справа№ 910/4457/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,

представників сторін:

від позивача: Лазоренко Т.В., ОСОБА_1.;

від відповідача: Прилуцька Н.М.;

від третьої особи: ОСОБА_2.;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 (повний текст складено 13.02.2025)

у справі № 910/4457/24 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тюрінгізмус»,

за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача:

ОСОБА_2 ,

про визнання незаконним та скасування рішення, поновлення на посаді директора,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив визнати незаконним та скасувати рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Тюрінгізмус» (далі - Товариство) від 20.12.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства, поновити ОСОБА_1 на посаді директора Товариства та стягнути з Товариства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 21.12.2023 по день ухвалення судового рішення за час затримки розрахунку, який станом на день подання позовної заяви становив 29 956,00 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів, а також компенсацію за невикористану відпустку у сумі 65 208,00 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів і зборів.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 повідомляє, що наприкінці 2023 року між ним та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), який є власником Товариства, стався конфлікт, у ході якого без повідомлень і попереджень ОСОБА_2 подав заяву у поліцію, а згодом без повідомлень і попереджень звільнив позивача з посади директора нібито «з підстав недовіри», оскільки власник Товариства вважав, що ОСОБА_1 привласнив обладнання та комплектуючі, що належать підприємству. ОСОБА_1 вважає доводи Товариства про привласнення ним (позивачем) будь-яких цінностей такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивач не привласнював жодних цінностей підприємства, неодноразово повідомляв про адресу їх перебування і просив забрати.

Позивач зазначає, що майно Товариства перебуває за адресою мешкання позивача тому, що він проводив збирання приладів та паяння не за юридичною адресою Товариства, а за адресою свого мешкання. Тобто, хоча ОСОБА_1 фактично є директором Товариства, проте він виконував роботи зі збирання та паяння приладів і тому майно Товариства знаходиться у нього вдома.

ОСОБА_1 повідомляє, що 04.01.2024 отримав у додатку «Телеграм» рішення єдиного учасника Товариства від 20.12.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора та призначення директором Товариства ОСОБА_4 ; ані наказ про звільнення, ані трудова книжка передані позивачу не були.

На думку позивача, таке рішення Товариства є незаконним та має бути скасоване.

ОСОБА_1 відзначає, що йому не відомо, яка саме підстава звільнення вказана у трудовій книжці та наказі про звільнення і, посилаючись на особисту розмову з власником Товариства, припускає, що ймовірно п. 2 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП); зазначає, що інші деталі йому не відомі.

Позивач також повідомляє, що Товариство не провело з ним розрахунку у частині компенсації за невикористану відпустку, не виплатило середній заробіток та не видало належним чином оформлену трудову книжку.

Позиції інших учасників справи щодо позову.

У відзиві на позовну заяву Товариство проти заявлених до нього вимог заперечило. На думку відповідача, оскаржуване позивачем рішення №1 від 20.12.2023 та наказ №11 від 04.01.2024 про припинення повноважень ОСОБА_1 є такими, що прийняті у межах повноважень власника Товариства та з дотриманням корпоративного та трудового законодавства.

Відповідач вважає, що у силу приписів ст. 99 ЦК України, ч. 1 ст. 29 та п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства» з обмеженою та додатковою відповідальністю» саме до компетенції загальних зборів учасників, які є вищим органом відповідача, належить повноваження з обрання одноосібного виконавчого органу відповідача - директора. Вимога позивача про поновлення його на посаді не відповідає корпоративним інтересам власника товариства та суперечить інтересам самого відповідача.

Товариство зазначає, що ОСОБА_1 направлялися повідомлення про звільнення, чого він (позивач) не заперечує. Однак ОСОБА_1 не з`явився до керівника Товариства для отримання копії наказу та розрахунку. Товариство відзначило, що не відмовляється від виплати компенсації за невикористану позивачем відпустку та здійснило нарахування такої компенсації, а також направило позивачу лист, у якому просило надати банківські реквізити для здійснення виплати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у позові відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем рішення №1 від 20.12.2023 єдиного учасника Товариства прийняте у межах повноважень власника та з дотриманням корпоративного та трудового законодавства. Оскільки дії відповідача, пов`язані зі звільненням позивача з посади директора Товариства, є правомірними, а наказ про його звільнення - законним, права позивача у зв`язку з цим не порушені. Похідні вимоги в рамках корпоративного спору також не підлягають задоволенню, оскільки залежать від основної вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2025, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким визнати незаконним та скасувати рішення єдиного учасника Товариства від 20.12.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства, поновити ОСОБА_1 на посаді директора Товариства з 21.12.2023, стягнути з Товариства на користь позивача середній заробіток за період з 21.12.2023 по день ухвалення судового рішення, стягнути з Товариства на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку.

Позивач вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням матеріальних та процесуальних норм.

На думку скаржника, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, порушив принцип юридичної визначеності та обмежив позивача у захисті порушених прав.

Апелянт вважає, що судове рішення не може ґрунтуватися на результатах проведеної Товариством інвентаризації. Скаржник зазначає, що інвентаризація була проведена з порушенням норм законодавства, а акт розкрадання складений у приміщенні, в якому діяльність фактично не здійснювалась. На думку позивача, складений Товариством за результатами інвентаризації опис не може бути належним доказом у справі, оскільки відповідно до Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань (затвердженого Наказом Мінфіну №879 від 02.09.2014) інвентаризація має проводитися у присутності відповідальної особи (в цьому випадку - позивача), в той час як вона була проведена в односторонньому порядку, без позивача та без можливості надати будь-які пояснення.

Скаржник відзначає, що комплектуючі деталі, які відповідач вважає викраденими, перебували у нього (позивача) у зв`язку з дистанційною роботою підприємства (що відповідає реаліям воєнного часу) і позивач не приховував місце знаходження майна та неодноразово пропонував його повернути (є докази у вигляді листів, заяв, відеофіксації).

Крім того, приміщення, у якому проводилась інвентаризація (м. Київ, вул. Вацлава Гавела. буд 4, оф. 419), є лише юридичною адресою Товариства, за якою Товариство фактично не знаходиться, чим спростовуються доводи про відсутність за цією адресою майна товариства.

Позивач вважає, що оскільки фактична діяльність Товариства за адресою: м. Київ, вул. Вацлава Гавела, буд 4, оф. 419, не велась, працівники виконували свої обов`язки дистанційно, про що ОСОБА_2 був обізнаний, то дії зі складання так званих «Акта розкрадання товарно-матеріальних цінностей», «бухгалтерської довідки» та «інвентаризаційного опису» є такими, що не фіксують реальні обставини та не відповідають об`єктивній дійсності. До того ж, ці документи складені відповідачем в односторонньому порядку, без відібрання пояснень позивача і без залучення незалежних експертів.

Позивач зауважує, що не приховував місцезнаходження майна, надавав інформацію про його місцезнаходження, а також повернув його. У матеріалах справи є докази (листи, повідомлення) неодноразових звернень позивача до Товариства з пропозицією повернути майно та зустрітися. Окрім того, в матеріалах справи є долучене позивачем відео, яке засвідчує передачу всього спірного майна поліції.

Наведене, на думку апелянта, повністю спростовує доводи Товариства про привласнення позивачем майна.

Скаржник також звертає увагу на відсутність будь-якого підписаного з ним (позивачем) договору матеріальної відповідальності. На думку апелянта, це свідчить про відсутність у Товариства права вимагати від позивача відповідальності без належних доказів, а тому, як наслідок, немає підстав для висування недовіри директору і підстав для звільнення за ч. 2 ст. 41 КЗПП.

Апелянт також зазначає, що Товариство подало до поліції заяву про розкрадання, але це не є доказом провини позивача. Суд першої інстанції послався на сам факт подання заяви. У кримінальному провадженні позивач допитувався лише як свідок, жодного статусу підозрюваного він не має.

Тобто, на думку апелянта, відповідач припинив його повноваження як директора з підстав ч. 2 ст 41 КЗПП, але разом з тим такі підстави потребують встановлення судом і перевірки того, чи дійсно вони існували. Однак суд у оскаржуваному рішенні не перевірив, чи були підстави для недовіри, а робить висновки про законність звільнення, посилаючись на ч. 5 ст 41 КЗПП.

Скаржник зазначає, що сам факт наявності або відсутності підстав для недовіри є важливим для нього, оскільки виходячи зі фабрикованих підстав для звільнення Товариство щодо позивача відкрило фактове кримінальне провадження.

Позивач відзначає, що саме для встановлення істини у цьому питанні він і звертався до суду. Однак суд першої інстанції не дослідив факт наявності чи відсутності будь-яких дій, які викликали недовіру, і неправомірно послався на ч. 5 ст. 41 КЗпП.

Позиції учасників справи щодо апеляційної скарги.

Товариство надало додаткові пояснення у справі, у яких відповіло на поставлені апеляційним судом питання, зокрема, щодо підстав прийняття оскарженого рішення та підстав застосування п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А, Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4457/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 до надходження матеріалів справи №910/4457/24.

17.03.2025 матеріали справи № 910/4457/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у справі №910/4457/24. Розгляд справи призначено на 05.05.2025.

У судовому засіданні 05.05.2025 суд протокольно оголосив перерву у розгляді справи до 02.06.2025, про що повідомлено ОСОБА_2 відповідною ухвалою.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

Відповідно до Статуту Товариства (затвердженого рішенням №1 Засновника (Учасника) Товариства від 09.10.2018) (далі - Статут) відповідач є юридичною особою, яка створена з метою отримання прибутку шляхом здійснення торгівельної, консалтингової, виробничої, посередницької та іншої господарської діяльності, виконання робіт та надання послуг, здійснення зовнішньоекономічної діяльності (п. 1.5, 2.1 Статуту).

Вищим органом управління Товариства є загальні збори учасників Товариства, які мають право приймати рішення з усіх питань діяльності відповідача (підп. 6.1.1 п. 6.1, п. 6.3 Статуту).

Згідно з п. 6.9 Статуту у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника.

Директор є виконавчим органом Товариства (підп. 6.1.2 п. 6.1 Статуту).

Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить, що станом на 04.04.2024 єдиним засновником (учасником) Товариства, а також кінцевим бенефіціарним власником є ОСОБА_2 , який володіє 100% статутного капіталу відповідача.

Рішенням №1 засновника (учасника) Товариства від 09.10.2018 ОСОБА_2 створив Товариство. Пунктом 5 вказаного рішення директором Товариства призначено ОСОБА_1 .

Згідно з наказом №1 від 16.10.2018 про вступ на посаду ОСОБА_1 з 16.10.2018 приступив до виконання обов`язків директора Товариства на підставі рішення №1 засновника (учасника) відповідача від 09.10.2018.

Товариство надало до матеріалів справи копію укладеного ОСОБА_2 як єдиним учасником Товариства, що діє на підставі Статуту, зі ОСОБА_1 (працівник) трудового договору від 16.10.2018 (далі - трудовий договір).

Позивач у судовому засіданні суду першої інстанції наголошував на тому, що він не пам`ятає факт укладення цього трудового договору. При цьому у нього немає й іншого примірника трудового договору, укладання якого відповідно до ч. 4 ст. 65 ГК України є обов`язковим.

Укладення зазначеного трудового договору ОСОБА_1 не спростував; підстави визнання його недійсним у суду відсутні.

Згідно з п. 1.3, 1.4 трудового договору робота за цим договором є основним місцем роботи працівника. Робоче місце працівника за цим договором знаходиться за адресою: Україна, 03142, м. Київ, вул. Вацлава Гавела, буд. 4, оф. 419.

Службові обов`язки працівника та його повноваження конкретизуються в положеннях договору, статуті Товариства, внутрішніх документах (актах) Товариства та посадових інструкціях Товариства (п. 1.5 трудового договору).

У п. 2.1 трудового договору перелічені обов`язки працівника, а саме:

2.1.1. здійснювати оперативне управління діяльністю Товариства, організовувати його

господарську, соціальну та іншу діяльність забезпечувати виконання рішень загальних

зборів учасників Товариства;

2.1.2. вирішувати всі питання діяльності Товариства, крім тих, що належать до

виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства, а саме:

2.1.2.1. представляти Товариство у відносинах з органами державної влади та місцевого самоврядування, установами, організаціями, фізичними та юридичними особами всіх форм власності як на території України, так і за її межами;

2.1.2.2. організовувати виконання договірних зобов`язань, що взяті Товариством;

2.1.2.3. забезпечувати виконання виданих довіреностей;

2.1.2.4. розпоряджатися коштами та майном Товариства відповідно до мети та предмету діяльності Товариства, що зазначені у статуті;

2.1.2.5. добровільно та в розумні строки відшкодувати матеріальні збитки Товариства, які виникли в результаті неналежного виконання Працівником своїх повноважень

визначених цим договором та/або Статутом Товариства.

2.1.2.6. організовувати впровадження нових прогресивних форм і методів

господарювання, створення організаційних і економічних умов для високопродуктивної

праці в Товаристві;

2.1.2.7. забезпечувати Товариство кваліфікованими кадрами, затверджуючи штатний

розклад (розпис), затверджувати посадові оклади працівників, розмір та строки

преміювання;

2.1.2.8. створити для працівників нормальні, безпечні і сприятливі умови праці в Товаристві;

2.1.2.9. налагоджувати юридичне, економічне, бухгалтерське та інформаційне забезпечення діяльності Товариства;

2.1.2.10. організовувати ведення в Товаристві бухгалтерського обліку; нести

відповідальність за своєчасне та достовірне подання звітності та за коректне ведення

податкового обліку в Товаристві згідно чинного законодавства України;

2.1.2.11. видавати накази та розпорядження з питань, що входять до його компетенції;

2.1.2.12. організовувати збереження та ефективне використання майна Товариства;

2.1.2.13. вести справи Товариства таким чином, щоб сприяти створенню та підтримці

високої ділової репутації Товариства;

2.1.2.14. забезпечити таке збереження документів, інших матеріалів та носіїв інформації, що знаходяться у нього у зв`язку з виконанням ним обов`язків, щоб виключити доступ третіх осіб до них;

2.1.2.15. виконувати інші функції, покладені на нього загальними зборами учасників

Товариства, які виникли, але не віднесені статутом Товариства або чинним законодавством

України до компетенцій іншого органу управління Товариства.

Діяльність та/або бездіяльність працівника не повинна завдавати шкоди

Товариству. У випадку нанесення працівником матеріальних збитків працівник несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну з його вини (підп. 2.1.4 п. 2.1 трудового договору).

Обов`язки Товариства визначені у п. 2.2 трудового договору.

Відповідно до п. 6.1 трудового договору працівнику встановлюється 5-денний робочий тиждень з двома вихідними днями (субота і неділя). Тривалість робочого тижня становить 40 годин. Режим роботи протягом робочого дня - з 9:00 до 18:00 з перервою на обід на одну годину з 13:00 до 14:00.

За домовленістю сторін для працівника може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Така домовленість оформлюється письмовою угодою (п. 6.2 трудового договору).

За умовами підп. 10.1.4 п. 10.1 трудового договору цей договір розривається із ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законодавством (ст. 40, 41 КзПП) і даним договором.

У грудні 2023 року засновник Товариства ОСОБА_2 виявив відсутність на робочому місці ОСОБА_1 та нестачу матеріальних цінностей.

У зв`язку із цим, ОСОБА_2 як виконавчий директор Товариства видав наказ №10 від 13.12.2023, на виконання якого була проведена інвентаризація, за результатами якої складено бухгалтерську довідку від 14.12.2023, акт розкрадання товарно-матеріальних цінностей та інвентаризаційний опис запасів від 14.12.2023.

За результатами проведеної інвентаризації єдиним засновником Товариства виконавчий директор ОСОБА_2 у бухгалтерській довідці від 14.12.2023 зазначив, що відповідно до проведеної інвентаризації згідно з наказом №10 від 13.12.2023 було встановлено відсутність товарно-матеріальних цінностей, які повинні знаходитися в офісному приміщенні за адресою м. Київ, вул. Вацлава Гавела, буд. 4, оф. 419. Дані товарно-матеріальні цінності було придбано для проведення виробничої діяльності Товариства. Дані інвентаризації зафіксовано у інвентаризаційному описі від 14.12.2023.

В акті розкрадання товарно-матеріальних цінностей виконавчий директор ОСОБА_2 зафіксував відсутність на робочому місці директора Товариства ОСОБА_5 у період 12.12.2023-14.12.2023 та відсутність товарно-матеріальних цінностей згідно з інвентаризаційним описом від 14.12.2023 в офісному приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Вацлава Гавела, 4, офіс. 419.

Товариство у складі виконавчого директора ОСОБА_2 та консультантів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 склало інвентаризаційний опис за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 17.06.2015 №572 «Про затвердження типових форм для відображення бюджетними установами результатів інвентаризації», у якому зафіксувало, що станом на 14.12.2023 загальна кількість відсутніх товарно-матеріальних цінностей, які за даними бухгалтерського обліку обліковувалися на балансі відповідача, склала всього 5 393 штуки загальною вартістю 494 368,56 грн.

16.12.2023 за поданою Товариством 15.12.2023 до Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві заявою зареєстровано кримінальне провадження за ч. 4 ст. 191 КК України. У поданій заяві виконавчий директор Товариства ОСОБА_2 повідомив про вчинення колишнім директором Товариства ОСОБА_1 кримінального правопорушення, що виразилось у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовим становищем, вчиненого в умовах воєнного стану.

Станом на дату прийняття судом оскаржуваного рішення слідство за поданою Товариством заявою триває.

Зазначені вище обставини стали підставою для втрати довіри до ОСОБА_1 , а тому власник Товариства ОСОБА_3 ухвалив рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства.

Так, 20.12.2023 рішенням №1 єдиного учасника Товариства ОСОБА_2 було звільнено ОСОБА_1 з займаної посади директора Товариства з 20.12.2023 та призначено ОСОБА_4 на посаду директора Товариства з 21.12.2023.

04.01.2024 новий директор Товариства ОСОБА_4 видав наказ про: звільнення ОСОБА_1 з посади директора з 08.01.2024 відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України на підставі рішенням №1 від 20.12.2023 єдиного учасника Товариства; виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в кількості 118 календарних днів.

04.01.2024 Товариство повідомило про прийняте рішення ОСОБА_1 у додатку «Телеграм».

07.01.2024 ОСОБА_1 направив Товариству лист-вимогу, у якому, посилаючись на отримання ним 04.01.2024 інформації про звільнення його з посади директора, вимагав забрати майно Товариства за адресою: АДРЕСА_1 , зі зберігання, надати копію наказу про звільнення, провести розрахунок заробітної плати та видати трудову книжку.

28.03.2024 Товариство отримало повідомлення ОСОБА_1 від 26.03.2024 про передачу майна 28.03.2024 об 11:00 за адресою: АДРЕСА_2 . Товариство зазначає, що отримання ним матеріальних цінностей у вказаному у повідомленні місці було неможливим.

10.04.2024 Товариство направило ОСОБА_1 претензію №10/04 з вимогою повернути товарно-матеріальні цінності та компенсувати збитки Товариства.

Товариство відповідь на претензію від ОСОБА_1 не отримало, майно ОСОБА_1 . Товариству не повернув.

ОСОБА_1 не надав Товариству актуальний розрахунковий рахунок для перерахунку грошової винагороди, а саме компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

У розумінні ст. 92 ЦК України, ст. 65, 72 ГК України призначення керівника товариства (юридичної особи приватного права) є функцією власника з управління, тобто господарського використання приватної власності.

Відповідно до ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) виконавчий орган (одноосібний чи колегіальний) підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді (у разі її утворення). У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з п. 5 ст. 41 КЗпП трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Таким чином, відносини з найму та звільнення керівника підприємства хоча й містять елементи правового регулювання трудових відносин, проте їх правова природа фактично зводиться до здійснення власником правомочностей з управління належним йому майном на власний розсуд.

Такі особливості регулювання праці керівників підприємств визначені ст. 7, 41 КзПП.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства посадовими особами органів управління товариства є фізичні особи - голова та члени виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, наділені повноваженнями з управління товариством, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства.

Право припинити повноваження посадової особи в будь-який час кореспондуються з правомочністю власника здійснювати свої права на власний розсуд.

Матеріальною ж компенсацією звуження трудових прав посадових осіб через можливість такої поведінки власника є встановлене ст. 44 КЗпП право на одержання вихідної допомоги.

За таких обставин оскаржуване рішення №1 від 20.12.2023 єдиного учасника відповідача прийняте у межах повноважень власника та з дотриманням корпоративного та трудового законодавства. Оскільки дії відповідача, пов`язані зі звільненням позивача з посади директора Товариства, є правомірними, а наказ про його звільнення законним, права останнього у зв`язку з цим не порушені, а у задоволенні позову відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК слід відмовити.

Колегія суддів відзначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 оскаржує саме рішення єдиного власника Товариства від 20.12.2023 про звільнення, а також заявляє вимоги, що є похідними від такої основної вимоги.

Наказ №11 від 04.01.2024 позивач не оскаржує.

Оскільки такий спір пов`язаний з реалізацією єдиним власником Товариства права на управління юридичною особою шляхом прийняття рішення про звільнення керівника виконавчого органу, розгляд вимог позивача вимагає оцінювання законності дій органів управління юридичної особи, зокрема відповідності цих дій вимогам цивільного, а не трудового законодавства.

Тобто для розгляду цього спору має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

Однак позивач не довів наявності допущених Товариством порушень при прийнятті оскаржуваного рішення єдиного учасника Товариства від 20.12.2023, що є підставою для відмови у позові.

Вимога ОСОБА_1 про поновлення його на посаді є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування рішення єдиного учасника Товариства від 20.12.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки суд відмовив у задоволенні основної вимоги (про визнання незаконним та скасування рішення єдиного учасника Товариства від 20.12.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства), відповідно, похідна від неї вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Товариства також не підлягає задоволенню.

Щодо доводів позивача про те, що фактично він був звільнений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП, колегія суддів зауважує, що позивач був звільнений з посади директора - виконавчого органу управління Товариства на підставі відповідного рішення єдиного учасника Товариства. Зазначене кореспондується з положеннями Статуту Товариства щодо права загальних зборів приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, обрання одноосібного виконавчого органу Товариства або членів виконавчого органу, умовами п. 10.1.4 трудового договору, а також ч. 3 ст. 99 ЦК України, яка кореспондується з положенням п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП, згідно з якою трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках припинення повноважень посадових осіб.

Щодо цих же доводів в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає таке.

Крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП).

Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. При цьому це не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і тому подібне), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про відсутність підписаного з ним будь-якого договору матеріальної відповідальності, а тому відповідач не може вимагати від нього відповідальності без належних доказів; на директора не покладалося жодних обов`язків тримати матеріальні цінності за адресою: м. Київ, вул. Вацлава Гавела, буд 4, оф. 419.

Звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП не вимагає наявності оформленого договору про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність як обов`язкової умови такого звільнення. Тобто відсутність такого договору автоматично та безумовно не виключає можливість відповідного звільнення. Питання має вирішуватись, в першу чергу, виходячи із суті робочих обов`язків конкретного працівника - чи він може вважатись таким, який зайнятий прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей. Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником умисних або необережних дій, що дають роботодавцю підстави для втрати довір`я до нього. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій із матеріальними цінностями, а не лише сам факт недостачі останніх.

Суд встановив, що за умовами трудового договору до обов`язків позивача входить вирішення всіх питань діяльності Товариства, крім тих, що належать до

виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства, в т.ч.: розпоряджатися коштами та майном Товариства відповідно до мети та предмету діяльності Товариства, що зазначені у статуті; добровільно та в розумні строки відшкодувати матеріальні збитки Товариства, які виникли в результаті неналежного виконання ним своїх повноважень, визначених цим договором та/або Статутом Товариства; налагоджувати юридичне, економічне, бухгалтерське та інформаційне забезпечення діяльності Товариства; організовувати ведення в Товаристві бухгалтерського обліку; видавати накази та розпорядження з питань, що входять до його компетенції; організовувати збереження та ефективне використання майна Товариства; забезпечити таке збереження документів, інших матеріалів та носіїв інформації, що знаходяться у нього у зв`язку з виконанням ним обов`язків, щоб виключити доступ третіх осіб до них. Крім того, діяльність та/або бездіяльність працівника не повинна завдавати шкоди Товариству. У випадку нанесення працівником матеріальних збитків працівник несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну з його вини.

Отже, наведеним спростовуються зазначені вище доводи апеляційної скарги щодо відсутності підписаного з позивачем будь-якого договору щодо матеріальної відповідальності.

Водночас, як уже було зазначено вище, така підстава для звільнення ОСОБА_1 як п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП зазначена саме в наказі № 11 від 04.01.2024 за підписом директора Товариства ОСОБА_4 , а цей акт у межах цієї справи не оскаржується.

Крім того, за умовами трудового договору робота за цим договором є основним місцем роботи позивача, а робоче місце знаходиться за адресою: Україна, 03142, м. Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4, офіс 419. Доказів погодження сторонами іншого місця роботи (зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 ) матеріали справи не містять.

Щодо доводів скаржника про те, що він не приховував місцезнаходження майна, надавав інформацію про його місцезнаходження, а також повернув його, що підтверджується наданими у матеріали справи доказами (листи, повідомлення), з якими він неодноразово звертався до відповідача із пропозицією повернути майно та зустрітися, колегія суддів зазнає таке.

Усе наявне у матеріалах справи листування щодо майна Товариства датоване після прийняття Товариством рішення про звільнення ОСОБА_1 , тобто не може бути таким, що має вплив на оцінку ситуації, що склалась до початку цього листування. Крім того, докази повідомлення ОСОБА_1 . Товариства про видачу ним (позивачем) 28.11.2023 наказу ОСОБА_1 прийняти на зберігання майно Товариства за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 , а також виконання цього наказу (докладна від 02.12.2023) у матеріалах справи відсутні. Так само відсутній і належним чином оформлений перелік такого майна, про який йдеться у зазначеній докладній. Долучений до матеріалів справи перелік не містить усіх визначених чинним законодавством реквізитів, необхідних для складання інвентаризаційного опису матеріальних цінностей, прийнятих на відповідальне зберігання (визначених наказом Міністерства фінансів України від 17.06.2015 №572).

Щодо доводів скаржника про те, що рішення суду першої інстанції ніби легалізує висловлений відповідачем довід щодо недовіри позивачу з причин зникнення майна, колегія суддів зазначає, що оскаржуване позивачем рішення єдиного власника Товариства не містить посилань на фактичні чи нормативні підстави, за яких позивача було звільнено.

У рішенні у справі, що розглядається, суд першої інстанції не встановлював чи підпадають дії ОСОБА_1 під ознаки кримінального правопорушення, а тому колегія суддів оцінює відповідні доводи скаржника критично.

Колегія суддів також зазначає, що Товариство не заперечує факт наявності у нього обов`язку здійснити виплату компенсації за невикористану відпустку та інших обов`язкових виплат після надання позивачем реквізитів рахунку для перерахування таких коштів. При цьому у матеріалах справи відсутні докази, які свідчили би про надання позивачем відповідачу реквізитів для здійснення йому таких виплат. Наведене свідчить про те, що позивач не довів порушення відповідачем його (позивача) права у відповідній частині.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у справі №910/4457/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2025 у справі №910/4457/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/4457/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.06.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак