РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.06.2025Справа № 910/2824/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобан-Е50"

про стягнення 1 207 010,25 грн

Представники сторін: не викликалися

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року Київська міська рада (далі - Рада) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобан-Е50" (далі - Товариство) 1 207 010,25 грн за використання земельної ділянки кадастровий номер :66:209:0004 площею 0,7186 га, розташованої за адресою: місто Київ, вулиця Олекси Довбуша, 32, (далі - земельна ділянка), у період з 27.01.2021 по 29.11.2023, без укладання договору оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого на те права, не сплачуючи за користування нею кошти у повному обсязі, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок власника - територіальної громади міста Києва в особі Ради, набув кошти у вигляді несплаченої орендної плати у розмірі 1207010,25 грн (2 262 014,47 грн - 1 055 004,22 грн), які підлягають поверненню власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/2824/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

26.03.2025 через систему "Електронний суд" Товариство подало відзив, в якому просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що на момент купівлі нерухомого майна земельна ділянка не мала актуального коду цільового призначення: 1.11.1 замість 03.10;

- плату за землю слід обраховувати, виходячи із ставки 3% від нормативно грошової оцінки вказаної земельної ділянки відповідно до пункту 5.3. Додатку №3 рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення від 16.05.2019 №902/7558), а не 5% ставки, закріпленої рішеннями Ради про бюджет міста на відповідний рік;

- позивачем безпідставно не враховано у своїх розрахунках оплату за листопад 2023 року у розмірі 44 951,00 грн, яку було здійснено у грудні 2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією №450 від 26.12.2023;

- до моменту подання позову, позивач жодного разу не повідомляв відповідача про незгоду з оплаченою сумою за користування землею та наявність безпідставно збережених коштів;

- у рішення Ради від 20.06.2023 №6859/6900, на підставі якого було укладено договір оренди спірної земельної ділянки, було виключено вимогу про сплату Товариством безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою;

- у відповідності до підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України неправомірним є нарахування плати за землю у період з березня 2022 року по грудень 2022 року, оскільки місто Київ згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 знаходилося на території активних бойових дій.

01.04.2025 через систему "Електронний суд" Рада подала відповідь на відзив, в якій відхилила заперечення Товариства, викладених у відзив, мотивуючи тим, що код цільового призначення земельної ділянки 03.10 відповідає коду 1.11.1, який було присвоєно відповідно до Українського класифікатору форм власності на землю, затвердженого листом Держкомзему України від 24.04.1998 №14-1-7/1205;

- Додаток №3 рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 в частині визначення ставки та підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин;

- оплата за листопад у 2023 році у розмірі 44 951,00 грн була врахована під час розрахунку загальної суми спірної заборгованості.

07.04.2025 через систему "Електронний суд" Товариство подало заперечення на відповідь на відзив, в яких не погодилася з доводами Ради, з підстав зазначених у відзиві, додавши первинні докази оплати плати за землю.

Жодних інших заяв по суті справі, заяв чи клопотань сторонами не надано.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених ГПК України, проте в розумні строки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги Ради частково обґрунтованими.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №416285902 від 04.03.2025, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2021, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., Товариство на набуло у приватну власність об`єкт нерухомого майна - нежитловий будинок, літера З, загальною площею 2084,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), який розташований у місті Києві по вулиці Олекси Довбуша, 32.

27.01.2021 проведено державну реєстрацію права власності вказаного нерухомого майна за відповідачем.

Земельна ділянка з кадастровим номером :66:209:0004, площею 0,7186 га розташована в Дніпровському районі міста Києва по вулиці Олекси Довбуша, 32.

28.01.2003 зазначена земельна ділянка була зареєстрована у Державному земельному кадастрі, що підтверджується витягом №НВ-023 від 21.07.2023.

Відповідно до вказаного витягу вищезазначена земельна ділянка відноситься до комунальної форми власності, має цільове призначення для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку, (03.10), відноситься до категорії земель - землі житлової та громадської забудови, нормативна грошова оцінка становить 17980342,11 грн.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412040803 від 07.02.2025 земельна ділянка з кадастровим номером :66:209:0004, площею 0,7186 га, належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Ради.

30.11.2023 між Радою (за текстом договору - Орендодавець) та Товариством (за текстом договору - Орендар) було укладеного договір оренди земельної ділянки, відповідно до пункту 1.1. якого Орендодавець на підставі рішення Ради від 20.06.2023 №6859/6900 передає, а Орендар приймає в оренду (строкове платне користування) вищезазначену земельну ділянку (об`єкт оренди).

30.11.2023 на підставі вказаного договору проведено державну реєстрацію права користування (оренди) за Товариством вищезазначеною земельною ділянкою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412040803 від 07.02.2025.

За розрахунком Ради, загальний розмір безпідставно утриманих коштів за фактичне користування земельної ділянки у період з 27.01.2021 по 29.11.2023 складає 2 262 014,47 грн.

Листом Головне управління ДПС у м. Києві повідомило, що станом на 21.05.2025 Товариство не подавало податкові декларації по орендній платі за землю у період з 01.01.2020 по 31.10.2023 до ДПІ в Дніпровському районі Головного управління ДПС у м. Києві. Проте, Товариство подавало податкові декларації по земельному податку за 2020-2023 роки.

Разом із вказаним листом було надано інформацію щодо задекларованих, сплачених податкових зобов`язань та заборгованості по орендній платі за період з 30.11.2023 по 31.12.2024 (Додаток 1), а також копії податкових декларацій по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки комунальної форми власності) за 2020-2024 року (Додаток 2).

Виходячи із наданої податковим органом інформації, Рада зазначає, що Товариством було сплачено земельного податку у загальному розмірі 1 055 004,22 грн: за 2021 рік - 426428,00 грн; за 2022 рік - 179 115,00 грн, за 2023 рік - 449 461,22 грн.

Оскільки відповідач на безоплатній основі без укладеного договору оренди у період з 27.01.2021 по 29.11.2023 користувався земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,7186 га (кадастровий номер :66:209:0004) в Дніпровському районі міста Києва по вулиці Олекси Довбуша, 32, Рада звернулася з даним позовом до суду про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 1 207 010,25 грн (2 262 014,47 грн - 1055004,22 грн).

Визначаючи суть і характер правовідносин, що виникли між сторонами, варто зазначити, що зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Визначаючи суть і характер правовідносин, що виникли між сторонами, варто зазначити, що зобов`язання за підставами виникнення поділяються на договірні та позадоговірні.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини 2 статті 1212 ЦК України набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави майно відшкодовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За приписами статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, адже набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України (тут і надалі - ЗК України у редакції, чинній у період виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Частинами 1 та 2 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам..

Відповідно до пункту в) частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

За частиною 1 статті 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.

Згідно з абзацом 1 частини 9 статті 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Статтею 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

Набувач нерухомого майна, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшує свої доходи, а власник земельної ділянки (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Отже, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.

Як було встановлено судом, відповідно до інформації з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412040803 від 07.02.2025 земельна ділянка з кадастровим номером :66:209:0004, площею 0,7186 га, належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Ради.

Також судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, загальною площею 2084,3 кв.м), розміщеного на вищезазначеній земельній ділянці по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2021, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №416285902 від 04.03.2025.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося самим відповідачем, що між сторонами до 30.11.2023 не укладалося жодних договорів оренди зазначеної земельної ділянки та не було зареєстровано відповідне право користування.

Отже, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування (оренди) вказаною земельною ділянкою Товариством у спірний період.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази існування на спірній земельній ділянці нерухомого майна, що перебуває у власності інших осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач у спірний період користувався земельною ділянкою комунальної власності (кадастровий номер :66:209:0004, площею 0,7186 га по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві), на якій розташоване нерухоме майно, що належить Товариству на праві власності, без оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку.

Згідно із частинами 1-5 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, Верховним Судом у постановах від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру №НВ-023 від 21.07.2023 земельна ділянка, на якій розташований об`єкти нерухомого майна Товариства, і за користування якою Рада просить стягнути безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати, сформована з 28.01.2003 (визначено її площу і межі), їй присвоєно кадастровий номер :66:209:0004, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру, а відтак може бути об`єктом цивільних прав.

Таким чином, спір у справі стосується сформованої земельної ділянки, що має конкретну площу, грошову оцінку.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що Товариство, здійснюючи фактичне користування земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,7186 га (кадастровий номер :66:209:0004) по вулиці Олекси Довбуша, 32 у місті Києві без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки - територіальної громади міста Києва в особі Ради, фактично зберегло в себе кошти, які мало сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 ЦК України, зобов`язане повернути ці кошти власнику земельної ділянки - територіальній громаді міста Києва в особі Ради.

Перевіряючи доводи Ради в частині розміру безпідставно збережених коштів, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про оцінку земель" нормативно-методичне регулювання оцінки земель здійснюється у відповідних нормативно-правових актах, що встановлюють порядок проведення оцінки земель, організації і виконання землеоціночних робіт, склад і зміст технічної документації та звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок, вимоги до них, порядок їх виконання.

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Згідно з абзацом 1 пункту 289.1 ПК України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5-7 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").

Згідно з положеннями частини 3 статті 23 цього Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частина 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок №1051), про що зазначено в пункті 2 розділу III Порядку № 489.

Також суд зазначає, що земельне законодавство, й зокрема стаття 20 Закону України "Про оцінку земель", не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі. При цьому, витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі "реального часу", тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19, від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 21.07.2023 та витягу із технічної документації №НВ-023 від 26.06.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер :66:209:0004) становить 17980342,11 грн.

Крім цього, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 ПК України).

Відповідно до офіційної інформації, розміщеної Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyu-normatyvnoyi-groshovoyi-oczinky-zemel-za-2024-rik/) коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь), 2023 рік - 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

Отже, позивачем визначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням індексу споживчих цін становить:

за 2023 рік - 17 980 342,11 грн;

за 2022 рік - 15 635 080,10 грн (17 980 342,11 грн/1,15);

за 2021 рік - 14 213 709,18 грн (15 635 080,10 грн/1,1).

Разом із цим, судом встановлено, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-022 від 17.11.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки (кадастровий номер :66:209:0004) станом на 01.02.2021 становила 17 056 206,65 грн.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 14 ГПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України).

Оскільки за основу розрахунку орендної плати Радою взято менші значення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, які не перевищують обґрунтовані, судом, під час перевірки спірних сум, в силу вищезазначених приписів процесуального законодавства, буде взято за основу значення нормативно-грошової оцінки, наведені позивачем.

Заперечуючи проти позову, Товариство вказувало на необґрунтованість суми безпідставно збережених коштів, оскільки Радою неправомірно застосовано ставку у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, спір між сторонами у межах даної справи виник щодо суми безпідставно утриманих коштів, а саме щодо ставки орендної плати за землю: 3% чи 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Підпунктами 11 пункту 19 (інші положення, що регламентують процес виконання бюджету міста Києва) рішеннями Ради: "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24.12.2020 №24/24, "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" від 09.12.2021 №3704/3745 та "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" від 08.12.2022 №5828/5869, встановлено мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 цих рішень.

Додатком 11 до вищезазначених рішень розмір орендної плати для земельної ділянки для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (12.11) становить 5% від нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки.

Водночас відповідно до пункту 5.3. "Положення про плату за землю в місті Києві" (Додаток 3 до рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Ради від 18.10.2018 №1910/5974) ставка земельного податку за земельні ділянки, які використовуються юридичними і фізичними особами (крім підприємств державної та комунальної власності), в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

У зв`язку з викладеним, суд вважає за доцільне звернути увагу сторін на таке.

Згідно зі статтею 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пунктів 287.1 ст. 287 ПК України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.

Разом з тим предметом цього позову є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212, 1214 ЦК України в розмірі орендної плати, що належить до сфери приватноправових відносин, за суб`єктним складом спір також є приватноправовим, оскільки сторонами спору є суб`єкт господарювання та орган місцевого самоврядування Рада, яка діє як представник власника (територіальної громади міста Києва) земельної ділянки комунальної власності у приватноправових земельних відносинах, а не як суб`єкт владних повноважень.

З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду від 27.04.2021 у справі №922/2378/20.

Доводи відповідача гуртуються на помилковому тлумаченні вищезазначених приписів законодавства та без урахування правових позицій суду касаційної інстанції, сформованих у подібних до даних спірних правовідносин, оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата.

Оскільки пункт 5.3. "Положення про плату за землю в місті Києві" (Додаток 3 до рішення Ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Ради від 18.10.2018 №1910/5974), в якому закріплено ставку земельного податку у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин щодо стягнення безпідставно збережених коштів у формі орендної плати, тому суд погоджується з позицією Ради про те, що розмір орендної плати для спірної земельної ділянки становить 5% від її нормативної грошової оцінки, встановлений у Додатках 11 до рішень Ради: "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24.12.2020 №24/24, "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" від 09.12.2021 №3704/3745 та "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" від 08.12.2022 №5828/5869.

Протилежне застосування вказаних рішень органу місцевого самоврядування може призводити до вочевидь до нелогічної ситуації, порушуючи загальноправові принципи, зокрема розумності та справедливості, коли особа, яка користується земельною ділянкою згідно правовстановлюючого документа (наприклад договір оренди) повинна сплачувати більше коштів (5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки), ніж особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки (без укладеного договору оренди) - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Також судом взято до уваги аргументи відповідача про те, що ставка орендної плати, закріплена у Додатках 11 до рішень Ради, застосовується під час укладення договорів оренди або під час внесення до них змін. У зв`язку з цим, суд звертає увагу Товариства на те, що правова природа кондиційних зобов`язань саме полягає у стягненні коштів, які користувач земельної ділянки сплачував якби існував відповідний договір.

Вирішуючи спір в межах даної справи в частині періоду безпідставно збережених коштів, суд виходить з такого.

Як було раніше встановлено судом і не заперечується відповідачем, що останній у заявлений позивачем період з 27.01.2021 по 29.11.2023 використовував спірну земельну ділянку без укладення договору оренди землі і не сплачував орендну плату у встановленому законодавчими актами розмірі.

Однак заперечуючи проти позову в частині періоду нарахування, Товариство зазначило, що у відповідності до підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України за період з березня 2022 року по грудень 2022 року плата за землю (земельний податок та орендна плата) за користування земельною ділянкою комунальної форми власності не нараховується та не сплачується.

Так, Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", який набрав чинності з 17.03.2022, пункт 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України доповнено підпунктом 69.14 такого змісту (у редакції Закону № 3050-IX від 11.04.2023), відповідно до якого за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 №1364, яка набрала чинності з 25.12.2022 (далі - постанова КМУ № 1364), установлено, що: перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій; до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

На виконання постанови КМУ № 1364 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказом від 22.12.2022 № 309 (набрав чинності з 27.12.2022) затвердило Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, з якого вбачається, що в період з 24.02.2022 по 30.04.2022 вся територія міста Києва визначалася як територія активних бойових дій.

З аналізу викладених положень податкового законодавства вбачається, що вони передбачають звільнення від нарахування та сплати за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2025 у cправі №908/929/24, від 23.04.2024 у cправі №910/14473/22, від 06.02.2024 у cправі №910/14086/22 та від 07.11.2023 у cправі №910/3733/23.

При цьому, суд відхиляє посилання Ради на висновок Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №922/2378/20 (пункт 42), з огляду на те, що фраза "не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України" була вирвана позивачем із контексту та стосувалася пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України, а не відносно всіх положень ПК України, зокрема пункту 524 підрозділу 10 Розділу XX "Перехідні положення" ПК України.

Отже, у період з 01.03.2022 по 31.12.2022 відповідач на законодавчій основі був звільнений від обов`язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку комунальної форми власності.

Таким чином, Радою неправомірно заявлено до стягнення безпідставно збережені кошти за період з 01.03.2022 по 31.12.2022.

Крім цього, за положеннями статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Оскільки Товариство набуло у власність нерухоме майно 27.11.2021 (час державної реєстрації 16:45:34), тому суд вважає, що користувався земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави розпочалося з 28.11.2021, відтак неправомірним включення до періоду розрахунку дату набуття нерухомого майна у власність - 12.11.2021.

Отже, розглядаючи спір у межах позовних вимог, розмір безпідставно збережених коштів становить 1 604 679,10 грн, з яких:

1) 658 114,21 грн, нарахованих за період з 28.01.2021 по 31.12.2021 (14 213 709,18 грн (НГО) х 5% (ставка) / 365 (к-сть днів у році) х 338 (к-сть днів у році, за які здійснюється нарахування);

2) 126 365,72 грн, нарахованих за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 (15 635 080,10 грн (НГО) х 5% (ставка) / 365 (к-сть днів у році) х 59 (к-сть днів у році, за які здійснюється нарахування);

3) 820 199,17 грн, нарахованих за період з 01.01.2023 по 29.11.2023 (17 980 342,11 грн (НГО) х 5% (ставка) / 365 (к-сть днів у році) х 333 (к-сть днів у році, за які здійснюється нарахування).

Також судом встановлено, що сторонами у справі визнається та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що Товариством було сплачено за 2021 рік - 426428,00 грн, а за 2022 рік - 179 115,00 грн.

Однак, Рада стверджує, що за 2023 рік відповідачем було сплачено лише 449 461,22 грн, а Товариство - 494 412,22 грн.

Дослідивши долучені відповідачем із запереченнями від 07.04.2025 копії платіжних інструкцій: №307 від 24.05.2023 (за січень-квітень 2023 року) на суму 179 804,00 грн, №370 від 28.08.2023 (за липень 2023 року) на суму 44 951,00 грн, №390 від 27.09.2023 (за серпень 2023 року) на суму 45 000,00 грн, №397 від 09.10.2023 (за травень, червень 2023 року) на суму 89 804,22 грн, №398 від 13.10.2023 (за вересень 2023 року) на суму 44 951,00 грн, №420 від 17.11.2023 (за жовтень 2023 року) на суму 44 951,00 грн, №450 від 26.12.2023 (за листопад 2023 року) на суму 44 951,00 грн, суд погоджується з доводами Товариства, що ним за 2023 рік було сплачено 494 412,22 грн податку за землю.

Отже, всього Товариством було сплачено на користь Ради 1 099 955,22 грн (426428,00 грн+179 115,00 грн+494 412,22 грн).

Таким чином, сума безпідставно збережених коштів у формі орендної плати становить 504 723,88 грн (1 604 679,10 грн - 1 099 955,22 грн).

Доводи Товариства про відсутність коду цільового призначення земельної ділянки (03.10) на момент набуття у власність нерухомого майна та станом на 2021 та 2022 рік не беруться судом до уваги, оскільки цільове призначення земельної ділянки з кодом 1.11.1 (Автотехобслуговування) згідно з Українським класифікатором цільового використання землі (УКЦВЗ), затверджений листом Держкомзему України від 24.04.1998 №14-1-7/1205, відповідає коду 03.10 (для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку), згідно з Класифікатором видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59 до Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051).

Доводи відповідача про відсутність жодних звернень/скарг зі сторони позивача також є необґрунтованими, оскільки, виходячи з положень статті 124 Конституції України, у спірних правовідносинах законом не встановлено обов`язкового дотримання досудового порядку врегулювання спору як можливість звернення до суду.

Доводи Товариства про відсутність обов`язку сплачувати безпідставно збережені кошти у формі орендної плати до моменту укладення відповідного договору у зв`язку з виключенням відповідних вимог з рішення Ради від 20.06.2023 №6859/6900, на підставі якого було укладено договір оренди спірної земельної ділянки, відхиляються судом, оскільки повернення безпідставно збережених коштів у формі орендної плати відбувається в силу вищезазначених приписів цивільного та земельного законодавства, а не на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, позов Ради підлягає частковому задоволенню.

При цьому, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Судовий збір згідно статті 129 ГПК України та з урахуванням положень частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір", якими передбачено коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру судового збору, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобан-Е50" (61070, Харківська область, місто Харків, вулиця Шевченка, будинок 327; ідентифікаційний код 34991411) на користь Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ідентифікаційний код 22883141) 504 723 (п`ятсот чотири тисячі сімсот двадцять три) грн 88 коп. безпідставно збережених коштів та 6 056? (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 69 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяСергій МУДРИЙ