ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.06.2025м. СумиСправа № 920/765/24(920/300/25)

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., розглянувши матеріали справи № 920/765/24(920/300/25)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сумипрестиж (40000, м. Суми, вул. Нижньовоскресенська, 3, ) в особі ліквідатора арбітражного керуючого Удовенка Романа Петровича (40000, м. Суми, вул. Кузнечна, 4, свідоцтво № 275 від 21.02.2013)

до відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 595852 грн 00 коп.,

представники сторін:

позивача: Удовенко Р.П.;

відповідача: Моісеєнко В.В.

ВСТАНОВИВ:

28.02.2025 до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Сумипрестиж в особі ліквідатора арбітражного керуючого Удовенка Романа Петровича про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у розмірі 585852,00 грн та 8937,78 грн сплаченого судового збору.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 28.02.2025 матеріали позовної заяви передано судді Яковенку В.В.

Ухвалою від 04.03.2025 суд постановив: прийняти позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Сумипрестиж в особі ліквідатора арбітражного керуючого Удовенка Романа Петровича до розгляду у відокремленому провадженні в межах провадження у справі № 920/765/24 банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Сумипрестиж; справа № 920/765/24(920/300/25) підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 03.04.2025.

Ухвалою від 03.04.2025 суд відклав підготовче засідання на 17.04.2025.

16.04.2025 до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому просить суд поновити строк для подання відзиву та заяви про застосування позовної давності, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Разом з відзивом представник відповідача подав до суду заяву про застосування позовної давності, в якій просить суд у задоволенні позову в частині стягнення безпідставно отриманих коштів за період з 25.01.2021 по 18.02.2022 у сумі 439352,00 грн відмовити на підставі ст. 267 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Ухвалою від 17.04.2025 відкладено підготовче засідання на 20.05.2025.

21.04.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій просить суд відмовити відповідачу у задоволенні заяви про застосування позовної давності та позовну заяву задовольнити в повному обсязі, зазначивши про те, що станом на дату подання позову до суду відповідач не передав жодних бухгалтерських документів банкрута, в тому числі і документів, що підтверджують належне використання коштів підприємства.

30.04.2025 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими.

Ухвалою від 20.05.2025 суд постановив: закрити підготовче провадження у справі № 920/765/24(920/300/25) та призначити її до судового розгляду по суті на 29.05.2025.

Ухвалою від 29.05.2025 суд відклав розгляд справи по суті на 17.06.2025.

Згідно зі статтею 194 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Ураховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створені належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані суду докази, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, зважаючи на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст.61 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) ліквідатор з дня свого призначення здійснює зокрема такі повноваження: формує ліквідаційну масу, вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та поверненні майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача на суму 595852,00 грн, які обґрунтовані тим, що відповідачем було безпідставно знято вказані кошти з рахунку боржника в період обіймання посади керівника цього підприємства.

Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником і керівником ТОВ «Сумипрестиж» з 15.05.2012 значиться ОСОБА_1 .

Згідно з п. 6 резолютивної частини постанови Господарського суду Сумської області від 14.01.2025 протягом 15 днів з дня призначення ліквідатора відповідні посадові особи банкрута зобов`язані передати бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов`язків відповідні посадові особи банкрута несуть зобов`язання щодо відшкодування збитків, завданих таким ухиленням.

20.01.2025 ліквідатор направив на адресу боржника, адресу керівника та засновника банкрута ОСОБА_1 вимогу №02-01/13 від 17.01.2025 про передачу документації, матеріальних цінностей та печатки і штампу, проте відповіді не отримав, документація, матеріальні цінності та печатка і штамп ліквідатору не передано.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумипрестиж» має банківський рахунок № НОМЕР_2 відкритий в AT КБ «Приватбанк» у національній валюті. Відповідно до наданої AT КБ «Приватбанк» інформації у період з 01.01.2021 по 01.07.2023 уповноваженою особою та мав право розпоряджатися грошовими коштами по рахунку Товариства був директор ОСОБА_1 .

У ході вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, ліквідатором боржника було встановлено, що відповідно до банківських виписок у період часу з 01.01.2021 до 01.07.2023 з банківського рахунку № НОМЕР_2 відкритого в AT КБ «Приватбанк», відбулося зняття готівкових коштів через банкомати та касові відділення банківської установи з використанням корпоративних платіжних карт у загальному розмірі 595 852,00 грн, що підтверджується банківськими виписками про зняття відповідних коштів, долучених до матеріалів позову.

22.01.2025 ліквідатором було направлено вимогу №02-01/14 на адресу боржника та адресу колишнього керівника ОСОБА_1 про повернення коштів та надання документів, що підтверджують цілі їх використання. Відповіді отримано не було, кошти на рахунок банкрута не повернуті, а документи не надані. Направлений лист- вимога передано на зберігання до терміналу Укрпошти у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Таким чином, за твердженнями позивача, у зв`язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів (договорів позики, авансових звітів, квитанцій до прибуткових касових ордерів, фіскальних чеків тощо) зняття готівкових коштів з банківського рахунку підприємства через банкомат з використанням корпоративних платіжних карт у загальному розмірі 595 852,00 грн відбулося без будь-якої правової підстави та їх відповідач зобов`язаний повернути на підставі приписів статті 1212 ЦК України.

Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 передбачено, що прийом, зберігання і витрачання наявних грошових коштів на підприємстві здійснюється тільки через касу.

За ч.1 ст.90 Господарського кодексу України (далі ГК України) облік і звітність господарських товариств здійснюються відповідно до вимог статті 19 цього Кодексу та інших нормативно-правових актів.

На підставі ч.8 ст.19 ГК України усі суб`єкти господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, виділені на окремий баланс, зобов`язані вести первинний (оперативний) облік результатів своєї роботи, складати та подавати відповідно до вимог закону статистичну інформацію та інші дані, визначені законом, а також вести (крім громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які провадять господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці) бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

На підставі частин 1-3 ст.8 згаданого Закону бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

Частиною 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тому відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною 2 статті 11 ЦК України.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання передбачені статтею 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №924/1338/19.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Як підтверджено матеріалами справи, згідно з банківською випискою з рахунку підприємства відповідачем було знято грошові кошти у загальному розмірі 595852,00 грн. Відомості про призначення платежу (зняття готівки) суду не відомі, відповідних доказів не подано.

Відповідач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію.

Ураховуючи зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідач у відзиві просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

На підставі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частин 4 та 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На переконання відповідача перебіг трирічної позовної давності до позовних вимог про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів за період з 25.01.2021 по 18.02.2022, закінчився. Разом з цим, оскільки позов подано до суду в 2025 році, то у його задоволенні слід відмовити.

Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки виходячи з положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, згідно умов якого згідно умов якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину (дія карантину відмінена 30.06.2023 постанова Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023), Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», згідно умов якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента «України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, враховуючи строки початку перебігу позовної давності та продовження законом строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду.

Згідно зі ст.129 ГПК України витрати сплаті судового збору в сумі 8937 грн 78 коп. покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Співака Олега Олександровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Сумипрестиж (40000, м. Суми, вул. Нижньовоскресенська, 3, ) грошові кошти в розмірі 595852 грн 00 коп. (п`ятсот дев`яносто п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві гривні) та 8937 грн 78 коп. (вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 78 копійок) судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 17.06.2025.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суддя В.В. Яковенко