ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2025 р. Справа№ 910/15907/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Підгородський Б.М.;

від відповідача 1: Смігунов В.В.;

від відповідача 2: Острятенко М.М.;

від третьої особи: Чугай О.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 (повне судове рішення складено 15.04.2025)

у справі №910/15907/24 (судді - О.Г.Удалова)

за позовом Національної академії внутрішніх справ

до 1) Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Київеско"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національна поліція України

про заміну сторони енергосервісного договору шляхом укладання додаткової угоди,-

ВСТАНОВИВ:

Національна академія внутрішніх справ (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Київеско" (далі - відповідач 2) про заміну сторони енергосервісного договору від 07.09.2020 № П-605 шляхом укладання додаткової угоди (затвердження додаткової угоди в редакції позивача).

Позовні вимоги мотивовані необхідністю приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Національна академія внутрішніх справ звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, представник скаржника зазначив, що об`єкт енергосервісу не перебуває на балансі НАВС та Академія не має доступу до нього, а приміщення в яких змонтоване обладнання (матеріали, тощо)» знаходяться під управлінням ДПОП «ОШБ`ЛЮТЬ» - в НАВС відсутня можливість забезпечувати планово-технічне обслуговування обладнання системи теплопостачання об`єкта енергосервісу.

До того ж, за твердженням скаржника, між Академією та теплопостачальними організаціями відсутні будь-які договори теплопостачання по Об`єкту енергосервісу, відповідно до яких і визначаються тарифи та обсяги постачання і відповідно від яких здійснюється розрахунок енергосервісу.

Крім того, скаржник зауважив, починаючи з 24.02.2023 року і станом на сьогодні Академія не має жодного відношення до Об`єкту енергосервісу - послуга енергосервісу продовжує споживатись ДПОП «ОШБ`ЛЮТЬ» у процесі здійснення енергосервісу Позивачем. Відповідно послуги енергосервісу продовжують надаватись позивачем третій особі (ДПОП «ОШБ«ЛЮТЬ»), тоді як саме власники майна зобов`язані оплатити послугу яку вони фактично використовували та використовують.

При цьому, на думку скаржника, власником майна у будь-якому випадку є держава в особі Міністерства внутрішніх справ України. Національна академія внутрішніх справ є закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання, яка підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України. ДПОП «ОШБ «ЛЮТЬ» підпорядковується Національній поліції України, яка в свою чергу підпорядковується МВС України. Поряд із цим, станом на сьогодні Національна академія внутрішніх справ не має жодного відношення до майна. Майно знаходиться в оперативному управління ДПОП ОШБ «ЛЮТЬ», ним і використовується. Однак фінансовий тягар, в межах цього договору, лежить на Національної академії внутрішніх справ.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.02.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року у справі №910/15907/24.

21.05.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача 1 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року у справі №910/15907/24 залишити без змін.

При цьому, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що власником

комплексу будівель та споруд по вул. Колекторна, буд. 4 є Держава, а не Національна академія внутрішніх справ, та Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», чи ДПОП «ОШБ «Лють», в яких зазначене нерухоме майно певний час перебувало в оперативному управлінні (на балансі).

Крім того, представник відповідача 1 зауважив, що як правильно зазначив суд першої інстанції передання майна за адресою м. Київ, вул. Колекторна, 4 зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України не змінює правового статусу такого

майна як державного.

Разом з тим, ані умовами договору, ані чинним законодавством не передбачено переходу права та обов`язків за Енергосервісним договором до особи, на баланс якої передано об`єкт енергосервісу.

Разом з цим, за твердженням представника відповідача 1, хоча, комплекс будівель та споруд по вул. Колекторна, буд. 4 відповідно до наказу НПУ від 25.07.2023 № 679 на даний час перебуває в оперативному управлінні (на балансі) Департаменту, однак ДПОП «ОШБ «Лють» не є та не може бути стороною енергосервісного договору № П-605 від 07.09.2020 року, адже ні договором, ні законодавством України не передбачено передачі прав і обов`язків змовника (за енергосервісним) договором у зв`язку з передачею нерухомого майна в оперативне управління (на баланс) іншим державним органам, установам чи організаціям.

Що стосується твердження позивача, що НАВС не має доступу до приміщень, в яких змонтоване обладнання (матеріали, тощо), і в позивача відсутня можливість забезпечувати планово-технічне обслуговування обладнання системи теплопостачання об`єкта енергосервісу, то зазначене твердження не відповідає дійсності, адже позивач жодного разу не звертався до ДПОП «ОШБ «Лють» з клопотанням надати доступ до системи теплопостачання об`єкта енергосервісу. Та у випадку такого звернення Департамент не буде чинити перешкод у доступі до майна, яке знаходиться на відповідальному зберіганні НАВС.

22.05.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника третьої особи до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник третьої особи просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року у справі №910/15907/24 залишити без змін.

Крім того, представник третьої особи зауважив, що позивачем не надано до суду жодного доказу перешкоджання ДПОП «ОШБ Лють» у здійсненні доступу до об`єкту або звернення до нього із запитом про надання інформації щодо укладених договорів теплопостачання з теплопостачальними організаціями, обсягів споживання теплопостачання та тарифів.

Жодна з норм загального законодавства, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, не надає правових підстав для здійснення заміни сторони енергосервісного договору, тоді як спеціальне законодавство, яким врегульоване правовідносини у сфері енергосервісу, визначає вичерпний перелік підстав для здійснення такої заміни, які у даних правовідносинах не мали місце.

При цьому, за твердженням представника третьої особи що ні енергосервісний договір, укладений НАВС, ні спеціальне законодавство у сфері енергосервісу не передбачає такий спосіб вирішення спірного питання як передачу прав та обов`язків третій особі, у разі передачі нерухомого майна до сфери управління та в оперативне управління іншим державним органом, або укладення такими державними органами договору про відшкодування вартості понесених Замовником енергосервісного договору витрат.

Оскільки спеціальним законодавством врегульовано питання заміни сторони в енергосервісному договорі у випадках передбачених Законом, застосуванню підлягає спеціальний закон, який має перевагу над загальним. Законом визначений вичерпний перелік підстав для зміни сторони енергосервісного договору.

З огляду на викладене, за твердженням представника третьої особи безпідставним є посилання позивача на те, що законом або договором не врегульовано питання правонаступництва за енергосервісним договором, а тому зміна договору повинна відбуватись у судовому порядку на підставі норм загального законодавства.

Водночас, жодна з перелічених позивачем в апеляційній скарзі норм загального законодавства, зокрема ст.ст. 319, 322, 512, 651, 653, 654, 901 Цивільного кодексу України, також не визначають правових підстав для заміни у даних правовідносинах сторони енергосервісного договору.

Враховуючи вищевикладене, представник третьої особи зауважив, що відсутні жодні правові підстави покладати на відповідача 1 договірні зобов`язання позивача за енергосервісним договором та спонукати відповідача 1 до укладення енергосервісного договору з відповідачем 2.

23.05.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник відповідача 2 просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року у справі №910/15907/24 залишити без змін.

При цьому, представник відповідача 2 зауважив, що під час розгляду справи № 910/7683/24 Господарським судом міста Києва було встановлено, що передання майна за адресою м. Київ, вул. Колекторна, 4 зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України не змінює правового статусу такого майна як державного, та не змінює наявне зобов`язання за енергосервісним договором розпорядника бюджетних коштів.

Крім того, за твердженням представника відповідача 2 позивач безпідставно вважає, що до правовідносин сторін за енергосервісним договором необхідно застосувати п.4 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України, яким встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Проте, позивач не надав суду доказів того, що його обов`язок за енергосервісним договором виконано третьою особою. Зокрема Департаментом, якому позивач намагається передати свої права і обов`язки за енергосервісним договором шляхом звернення до суду з вимогою про затвердження угоди про заміну сторони енергосервісного договору.

Департамент не може взяти на себе права і обов`язки позивача зачинним енергосервісним договором за відсутності передбачених законом підстав.

Водночас, представник відповідача 2 зауважив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нормами спеціального законодавства не передбачено автоматичного переходу прав і обов`язків замовника енергосервісу до третьої особи у разі передачі об`єкта енергосервісу такій третій особі. Доказів переходу прав і обов`язків замовника енергосервісу від позивача до Департаменту позивач суду не надав.

Крім того, 23.05.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких представник відповідача 2, зокрема зазначив, що відповідач 2 погоджується з доводами Департаменту і НПУ, що права і обов`язки замовника енергосервісного договору не перейшли від позивача до Департаменту одночасно з отриманням ним об`єкта енергосервісу на баланс. Правові підстави для переходу прав і обов`язків замовника енергосервісного договору до Департаменту відсутні як згідно норм загального цивільного і господарського законодавства, так і згідно норм спеціального законодавства.

Об`єкт енергосервісу був і залишається об`єктом права власності держави Україна. При передачі його з балансу позивача на баланс Департаменту статус майна як державного не змінився.

Департамент не набував жодних прав на майно і обладнання, яке було встановлене Товариством внаслідок впровадження енергоефективних заходів на об`єкті енергосервісу позивача. Зазначені майно і обладнання були передані Товариством і прийняті позивачем на відповідальне зберігання до закінчення строку дії енергосервісного договору і повного розрахунку за енергосервіс з Товариством.

Представник скаржника в судовому засіданні 11.06.2025 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду першої інстанції скасувати.

Представники відповідачів та третьої особи в судовому засіданні 11.06.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів та третьої особи перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2020 року Національна академія внутрішніх справ (замовник), в оперативному управлінні або господарському віданні якого перебуває об`єкт енергосервісу, та Товариство з обмеженою відповідальністю "Київеско" (виконавець) уклали договір № П-605 (далі - договір), предметом якого є здійснення виконавцем енергосервісу комплексу споруд Навчально-наукового інституту № 3 за адресою: м. Київ, вул. Колекторна, 4 (далі - енергосервіс), оплата якого здійснюється за рахунок досягнутого в результаті здійснення енергосервісу скорочення замовником та/або споживання теплової енергії порівняно із споживанням (витратами) за відсутності енергосервісу. Енергосервісом є комплекс технічних та організаційних енергозберігаючих (енергоефективних) та інших заходів енергосервісу, перелік яких наведено у Додатку № 1. Договір розроблено відповідно до вимог Примірного енергосервісного договору, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 845.

Відповідно до п. 2.1 договору, ціна останнього становить 16 374 519,54 грн, у тому числі податок на додану вартість становить 2 729 086,59 грн.

Згідно п. 3.1 договору характеристика об`єкта енергосервісу, режими та умови використання теплової енергії на об`єкті енергосервісу наведено у додатку № 2.

Строк дії договору становить 10 років 203 дні, з 07.09.2020 року до 29.03.2031 року, останній набирає чинності з дати його укладення та діє в частині надання послуг енергосервісу відповідно до додатку № 1 до 31.10.2030 року (п.п. 6.1, 6.2 договору).

Згідно з пунктом 6.3 договору його дія припиняється достроково у разі, коли сукупна сума виплат (платежів) за Договором досягла ціни договору, визначеної пунктом 2 договору.

Відповідно до переліку енергоефективних заходів енергосервісу (Додаток № 1 до Договору) Товариство впровадило на об`єкті енергосервісу позивача енергоефективні заходи, які передбачали встановлення індивідуальних теплових пунктів з системою погодного-режимного регулювання, онлайн моніторингу та диспетчеризацією, і часткову модернізацію (заміну) внутрішньо- майданчикових теплових мереж.

У результаті впровадження енергоефективних заходів на об`єкті енергосервісу позивача були встановлені індивідуальні теплові пункти (ІТП) у будівлях Навчального корпусу, Адмінкорпусу, гуртожитків № 1 і № 3, спорткомплексу та їдальні. Також були виконані роботи з реконструкції системи теплопостачання об`єкта енергосервісу позивача, а саме Центрального теплового пункту (ЦТП), а також виконані роботи із заміни теплової мережі від ЦТП до ТК1 та ремонтні роботи по ТК1.

Згідно п. 12.3 договору все встановлене на об`єкті енергосервісу обладнання теплових пунктів та теплові мережі були передані Товариством і прийняті позивачем на відповідальне зберігання на підставі договорів відповідального зберігання № П-605/06/21 і № П-605/11/21 та актів приймання-передачі на

Право власності на все майно утворене (встановлене) за договором належить Товариству і переходить до позивача після закінчення строку дії договору та сплати позивачем у повному обсязі ціни договору відповідальне зберігання (п. 12.5 договору).

Відповідно до пункту 12.7 договору право власності на обладнання (матеріали) переходить до замовника (в особі НАВС) на підставі:

- дострокового припинення Договору (за умов виплати замовником в повному обсязі усіх платежів (ціни Договору, штрафних санкцій, відшкодувань та компенсацій), що належать до сплати виконавцю за Договором;

- закінчення строку Договору після виплати замовником в повному обсязі усіх платежів (ціни Договору, штрафних санкцій, відшкодувань та компенсацій), що належать до сплати виконавцю за Договором;

- дострокового розірвання Договору після сплати замовником усіх платежів (ціни договору, штрафних санкцій, відшкодувань та компенсацій), що належать до сплати виконавцю у зв`язку з достроковим розірвання Договору).

У силу пунктів 15.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором, якщо це стало наслідком обстави непереборної сили - стихійних лих, повеней, посухи, землетрусів, ураганів, злив, підтоплення, заморозків, раптових пошкоджень і поломок на об`єкті, які сталися з причин зовнішніх факторів, але не через неграмотність персоналу (некваліфікованих дій персоналу), війни, путчу, виробничого страйку, громадських хвилювань і інших обставин, що не залежать від волі сторін (далі - форс-мажорних обставин) і їх наслідків, які безпосередньо впливають на виконання договору.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання, у відповідності до ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, ст. 628 Цивільного кодексу України).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, укладений між позивачем і відповідачем 2 договір є енергосервісним договором, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запровадження нових інвестиційних можливостей, гарантування прав та законних інтересів суб`єктів підприємницької діяльності для проведення масштабної енергомодернізації» (далі - Закон) енергосервісний договір - це договір, предметом якого є здійснення енергосервісу виконавцем енергосервісу, оплата якого здійснюється за рахунок досягнутого в результаті здійснення енергосервісу скорочення споживання та/або витрат на оплату паливно-енергетичних ресурсів та/або житлово-комунальних послуг порівняно із споживанням (витратами) за відсутності таких заходів.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з листопада 2020 року Товариство здійснює надання послуг енергосервісу, а НАВС здійснювала оплату за послуги енергосервісу.

Водночас, позивач припинив підписання актів про виконання зобов`язань за енергосервісом та оплату послуг енергосервісу з березня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіального органу Національної поліції» від 13.01.2023 року № 30 утворено Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють», для належного виконання яким своїх функцій, Міністерством внутрішніх справ України та Національною поліцією України, відповідно до наказу МВС України від 22.02.2023 № 92 та наказу НПУ від 25.07.2023 № 679, вирішено передати нерухоме майно в кількості 16 інвентарних об`єктів за адресою м. Київ, вул. Колекторна, буд. 4 з балансу Національної академії внутрішніх справ до сфери управління Національної поліції України на баланс Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» та, в подальшому, в оперативне управління Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють».

Наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про передачу нерухомого майна зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України» № 92 від 22.02.2023 року передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України з балансу Національної академії внутрішніх справ до сфери управління Національної поліції України нерухоме майно в кількості 16 інвентарних об`єктів, що знаходяться за адресою: вул. Колекторна, 4, м. Київ.

Відповідно до Акта приймання-передачі від 24.02.2023 року нерухоме майно у кількості 16 інвентарних об`єктів, які знаходиться за адресою: вул. Колекторна, буд. 4, м. Київ, передано на баланс Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» (далі - ДУ «ЦОП НПУ»),

У подальшому, комплекс будівель та споруд по вул. Колекторна, буд. 4 було передано з балансу ДУ «ЦОП НПУ» в оперативне управління (на баланс) Департаменту, відповідно до наказу НПУ від 25.07.2023 року № 679.

Так, за твердженням позивача, сторони не дійшли згоди щодо заміни замовника за договором шляхом укладення додаткової угоди, відповідно до якої новим замовником визначається Департамент, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом на підставі ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України, якою передбачено що, власність зобов`язує, а також ст. 322 Цивільного кодексу України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, власником комплексу будівель та споруд по вул. Колекторна, буд. 4 є Держава.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги твердження скаржника викладену у апеляційній скарзі, що власником майна у будь-якому випадку є держава в особі Міністерства внутрішніх справ України. Національна академія внутрішніх справ є закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання, яка підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України. Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють" підпорядковується Національній поліції України, яка в свою чергу підпорядковується МВС України.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду ( частина 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України ).

Отже, для господарського суду при вирішення певного спору преюдиційний характер мають обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 року у справі № 910/16898/19 дійшла висновку про те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Аналізуючи положення частини 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 р. у справі № 917/1345/17 ( пункт 32 ), дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2024 року в справі № 910/7683/24, яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 року позовні вимоги за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київеско" до Національної академії внутрішніх справ, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:1) Міністерство внутрішніх справа України, 2) Національна поліція України, 3) Міністерство економіки України, 4) Департамент поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють", 5) Державна установа "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" про стягнення 3 080 870,42 грн були задоволені повністю.

В вищевказаному рішенні суди дійшли, зокрема, наступних висновків «передання майна за адресою м. Київ, вул. Колекторна, 4 зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Національної поліції України не змінює правового статусу такого майна як державного, та не змінює наявне зобов`язання за енергосервісним договором розпорядника бюджетних коштів. Разом з тим, ані умовами договору, ані чинним законодавством не передбачено автоматичного переходу права та обов`язків за енергосервісним договором до особи, на баланс якої передано об`єкт енергосервісу».

У цій справі колегія суддів враховує зазначені висновки рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2024 року в справі № 910/7683/24, яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 року, керуючись ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, та обгрунтовано надає преюдиціальне значення обставинам, установленим судовими рішеннями в інших господарських справах стосовно осіб, які беруть участь у цій справі.

Щодо твердження скаржника, що станом на сьогодні Національна академія внутрішніх справ не має жодного відношення до майна. Майно знаходиться в оперативному управління ДПОП ОШБ «ЛЮТЬ», ним і використовується. Однак фінансовий тягар, в межах цього договору, лежить на Національної академії внутрішніх справ, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідне нерухоме майно перебувало в оперативному управлінні, зокрема Національної академії внутрішніх справ і наразі перебуває в оперативному управлінні Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють".

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Згідно ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, право державної власності реалізується шляхом здійснення функцій з управління майном від імені держави, тобто власником майна у будь-якому випадку є держава в особі того чи іншого органу державної влади, передача майна від одного суб`єкта управління об`єктами державної власності до іншого не припиняє права власності держави на це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, договір було укладено відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» та Закону України «Про запровадження нових інвестиційних можливостей, гарантування прав та законних інтересів суб`єктів підприємницької діяльності для проведення масштабної енергомодернізації» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 13 ст. 5 Закону у разі реорганізації замовника енергосервісу його права та обов`язки за енергосервісним договором переходять до правонаступника замовника енергосервісу.

Згідно ч. 12 ст. 5 Закону у разі ліквідації замовника енергосервісу відповідний розпорядник бюджетних коштів, що прийняв рішення про ліквідацію замовника енергосервісу, повинен забезпечити виплату виконавцю енергосервісу несплаченої частини ціни енергосервісного договору.

У разі дострокового розірвання енергосервісного договору за ініціативою замовника енергосервісу, за умови відсутності порушень виконавцем енергосервісу зобов`язань за цим енергосервісним договором, замовник енергосервісу повинен виплатити виконавцю енергосервісу несплачену частину ціни енергосервісного договору (ч. 11 ст. 5 Закону).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, передача прав і обов`язків змовника за енергосервісним договором з інших підстав, окрім як внаслідок ліквідації або реорганізації замовника і переходу прав і обов`язків до його правонаступника відповідно до вимог законодавства є неможливою.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, перелік яких наведений цією частиною.

Згідно ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Положеннями ст. 615 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі №910/10233/20, від 01.04.2021 року у справі №910/5206/20, від 13.12.2021 року у справі №904/2780/19.

Згідно ст. 652 Цивільного кодексу України уразі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Разом з цим, ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 916/5073/15.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Так, умовами договору передбачена можливість дострокового розірвання договору та наслідки такого розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів/тверджень, яким нормам чинного законодавства не відповідає відповідний правочин для заміни сторони енергосервісного договору від 07.09.2020 № П-605 шляхом укладання додаткової угоди (затвердження додаткової угоди в редакції позивача).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заміна сторони за договором з позивача на відповідача 1 є неможливою, адже останнє суперечить умовам договору та не відповідає законодавству, а також призведе до порушення принципу свободи договору та вільного волевиявлення учасника правочину передбаченого ст.ст. 203, 627 Цивільного кодексу України, а саме Товариства, що є стороною договору, та особи, яка не є стороною правочину та виявляє бажання стати новим замовником.

Твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що починаючи з 24.02.2023 року і станом на сьогодні позивач не має жодного відношення до Об`єкту енергосервісу - послуга енергосервісу продовжує споживатись ДПОП «ОШБ`ЛЮТЬ» у процесі здійснення енергосервісу, колегія суддів не визнає переконливими доводами, оскільки договір від 07.09.2020 року укладений між Національною академією внутрішніх справ та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київеско" є чинним та розірваним в односторонньому або судовому порядку не визнавався.

При цьому, колегія суддів відзначає, що позивач взявши на себе зобов`язання за Енергосервісним договором, зобов`язаний забезпечувати належне виконання власних зобов`язань за договором, виконавши свої зобов`язання та здійснивши енергосервіс об`єкту.

Крім того, твердження скаржника, що між позивачем та теплопостачальними організаціями відсутні будь-які договори теплопостачання по Об`єкту енергосервісу, відповідно до яких і визначаються тарифи та обсяги постачання і відповідно від яких здійснюється розрахунок енергосервісу, не спростовує вищевикладених висновків суду.

Разом з цим, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що об`єкт енергосервісу не перебуває на балансі НАВС та позивач не має доступу до нього, а приміщення в яких змонтоване обладнання (матеріали, тощо)» знаходяться під управлінням ДПОП «ОШБ`ЛЮТЬ» - в НАВС відсутня можливість забезпечувати планово-технічне обслуговування обладнання системи теплопостачання об`єкта енергосервісу, як необґрунтоване та таке, що не підтверджено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги твердження відповідача 2 викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що позивачем не надано до суду жодного доказу перешкоджання ДПОП «ОШБ» ЛЮТЬ» у здійсненні доступу до об`єкту або звернення до нього із запитом про надання інформації щодо укладених договорів теплопостачання з теплопостачальними організаціями, обсягів споживання теплопостачання та тарифів.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність підстав для укладення додаткової угоди стосовно заміни замовника, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд, проаналізувавши судові рішення, висновки у яких, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам скаржника із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідачів викладеними у відзивах на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ на рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 у справі №910/15907/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 року у справі №910/15907/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи №910/15907/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядки та строки, передбачені ст. ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата підписання 12.06.2025 року.