ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Справа № 918/1226/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників:

прокурора Котяй І.В.

відповідача ТОВ "Рівнефармація" Іванов І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 (повний текст складений 28.03.2025)

за позовом Заступника керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради

до відповідача 1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях

до відповідача 2) Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"

про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 позов задоволено: усунути перешкоди власнику Рівненській обласній раді у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом зобов`язання Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" повернути Рівненській обласній раді протирадіаційне укриття № 67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщення будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне. Стягнути з Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" на користь Рівненської обласної прокуратури судовий збір в розмірі - 1211,20 грн. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях на користь Рівненської обласної прокуратури судовий збір в розмірі - 1211,20 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що на час виникнення спірних правовідносин закон виключав можливість приватизації (відчуження) зазначених у ст. 4 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та ч. 12 ст. 32 КЦЗ України об`єктів, якими є захисні споруди цивільного захисту, у приватну власність.

Крім того, оскільки вчинення правочину, спрямованого на відчуження спірного приміщення відбулося попри пряму заборону, встановлену чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, про яку сторонам було достовірно відомо, про що свідчить систематичне переоформлення облікових карток на протирадіаційне укриття №67793, проведення оцінок стану готовності протирадіаційного укриття, використання спірної захисної споруди для укриття працівників аптеки та працівників товариства, а також зберігання документації та ключів від укриття у завідувача аптекою, або останні повинні були знати, поведінка обох сторін цього правочину не відповідає критерію добросовісності.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що одержане ВАТ "Рівнефармація" в приватну власність протирадіаційне укриття, розташоване в підвальному приміщені аптеки № 70, розташованої по бул. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне, загальною площею 36,0 кв.м, підлягає поверненню територіальній громаді.

Також суд першої інстанції повважав, що прокурор в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради підставно звернувся із даним позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація".

Щодо строку позовної даності місцевий господарський суд зазначив, що, враховуючи що володіння, користування та розпорядження ТДВ "Рівнефармація" протирадіаційним укриттям № 67793 має триваючий характер, не припинено та продовжує існувати до дати звернення з позовною заявою у цій справі, позовна вимога про зобов`язання відповідача ТДВ "Рівнефармація" повернути спірний об`єкт цивільної оборони (цивільного захисту) є негаторним позовом, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця - територіальної громади Рівненської області.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" звернулося до суду із апеляційною скаргою в якій просить, поновити Товариству з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" пропущений процесуальний строк для подання доказів, долучити до матеріалів справи наступні докази: висновок експерта від 17.02.2025 № 250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, акт приймання-передачі висновку експерта. Рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 - скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. Стягнути з Рівненської окружної прокуратури витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- є недоведеною обставина, що спірне приміщення як на момент спірних відносин, так і на момент ухвалення оскаржуваного рішення, є протирадіаційним укриттям;

- для підтвердження статусу протирадіаційного укриття, прокурор повинен був надати суду два екземпляри акту приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом (реконструкцією) об`єкту - спірного приміщення. Відповідно суд першої інстанції, не маючи в розпорядженні цих документів, мав визнати недоведеним факт надання спірному приміщенню статусу протирадіаційного укриття;

- не можуть бути допустимими окремі докази подані прокурором: протокол огляду місцевості від 28.10.2022; "Учетная карточка противорадиационного укрьітия"; "Облікова карточка протирадіаційного укриття"; "Облікова картка захисної споруди цивільного захисту"; копія експлікації та схеми з техпаспорту будівлі. Надання зазначених документів в якості додатків до "додаткового пояснення" є непередбаченою процесуальною формою подання доказів до суду, крім цього зазначене "додаткове пояснення" не містить обґрунтування неможливості подання цих доказів у встановлений строк, клопотання про поновлення процесуального строку для подання цих доказів. З урахуванням недопустимості вищезазначених доказів, наданих прокурором, встановлені судом першої інстанції обставини не є доведеними;

- спірне приміщення не може бути віднесено до захисних споруд цивільного захисту і, відповідно до протирадіаційного укриття, так як не відноситься до інженерних споруд;

- з огляду на конструктивні особливості спірного приміщення і на те, що воно не може бути віднесено до захисних споруд цивільного захисту, спірне приміщення відноситься до найпростішого укриття або до споруди подвійного призначення;

- прокурором не додано паспорту захисної споруди/споруди подвійного призначення, що є первинним та обов`язковим документом для обліку сховищ, протирадіаційних укриттів, споруд подвійного призначення у складі фонду захисних споруд відповідно до п. 16 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, включення об`єктів до складу та виключення таких об`єктів з фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 № 138;

- приналежність спірного приміщення до найпростішого укриття підтверджується висновком експерта від 17.02.2025 № 250210/2 ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до якого приміщення підвалу за вищезазначеною адресою не відповідає вимогам, що висуваються до об`єктів цивільного захисту, а саме для протирадіаційних укриттів;

- наявність щодо спірного приміщення карток не змінюють визначених законом характеристик спірного приміщення і не є автоматичною вказівкою до віднесення цього приміщення до "протирадіаційного укриття";

- з огляду на обставини справи належним способом захисту права позивача у цій справі є віндикаційний позов;

- необхідно дослідити як і чим саме (стосовно спірного приміщення) відбулось заволодіння ВАТ "Рівнефармація" (правонаступником якого є відповідач-2) спірним приміщенням, що являє собою спірне приміщення на даний час (відповідач-2 категорично заперечує що воно відноситься його до протирадіаційної споруди, протирадіаційного укриття, споруди цивільного захисту);

- у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові чи зобов`язати його звільнити. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем;

- позов прокурора не є негаторним, а являє собою віндикаційний позов щодо вимоги якого застосовується позовна давність, про що зазначав відповідач-2 у відповідній заяві про сплив позовної давності;

- будь-які інші нормативні акти, ніж Закон України "Про приватизацію державного майна" №2163, не є законами, що встановлюють недійсність та/або нікчемність правочину і, відповідно, до спірних відносин на вищезазначений момент має застосовуватись тільки цей закон;

- суд першої інстанції щодо спірних відносин (проміжок часу 1995-1999 роки) застосував окремі норми матеріального права (ЦК України, КЦЗ, Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна") що не підлягають застосуванню, так як в даному випадку не мають зворотної дії у часі;

- з урахуванням того, що: - відповідач-2, як особа що добросовісно набула майно право від територіальної громади, яка діяла під впливом помилки (якщо не погодитись із висновками про правомірність приватизації спірного приміщення), - спірне приміщення не відноситься до протирадіаційної споруди, протирадіаційного укриття чи до споруди цивільного захисту, не обмежено у цивільному обороті, - відповідач-2 дбає про спірне приміщення і використовує його за цільовим призначенням, із законодавчо визначеною метою, - передача нерухомого майна відповідачу-2 понад 25 років тому, як особі, що набула право власності на майно (державне чи комунальне), не може нести негативних наслідків у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами місцевого самоврядування, які зобов`язані діяти у межах правового поля, - прокурором у позові не запропоноване державою для відповідача-2 варіанту відновлення "status quo" у фактичному та правовому становищі, що існувало до вчинення юридично значимої дії, а саме набуття у власність комунального майна в процесі приватизації, що здійснювалась з використанням заходів забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів, - намагання позбавити відповідача-2 cпірного приміщення не ґрунтується на розумних підставах (з огляду як на суспільний так і на публічний інтереси), а задоволення позову у вигляді повернення (зобов`язання відповідача-2 повернути) спірне приміщення, тим більше без відповідної компенсації, не відповідатиме критеріям пропорційності та справедливої рівноваги і вказує на незаконність втручання держави у право на мирне володіння майном;

- в даному випадку суд першої інстанції не застосував Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, вищезазначені рішення ЄСПЛ щодо взяття до уваги принципу "належного урядування", який мав би бути застосований у цій справі шляхом відмови у задоволенні позову;

- відповідачем-2 отримано висновок експерта що відповідає вимогам ч. 6 ст. 98 ГПК України, а саме висновок експерта від 17.02.2025 № 250210/2 ЮШ судової будівельно-технічної експертизи. Предметом цього висновку є дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, з огляду на його зміст і відповіді на поставлені питання;

- висновок експерта було подано представником відповідача-2 17.03.2025 із клопотанням про поновлення процесуального строку на подання. Судом протокольною ухвалою від 18.03.2025 відмовлено у прийняті (не розглядаючи змісту) клопотання відповідача-2 про долучення цього доказу у зв`язку з поданням його поза межами процесуальних строків в порядку ст. 118 ГПК України;

- з огляду на зазначені обставини, суд першої інстанції позбавив відповідача-2: подати заяви та клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні (ст. 207 ГПК); виступити перед судом із вступним словом, ставити питання іншим учасникам справи (ст. 208 ГПК); повідомити суду обставини, на які відповідач-2 посилався як на підставу своїх заперечень (ст. 209 ГПК); прийняти участь у дослідженні доказів (ст. 210 ГПК); дослідити письмовий висновок експерта (ст. 214 ГПК). За таких обставин пропущений строк подання вищезазначеного доказу був поважним, суд першої інстанції мав поновити його, долучити його до матеріалів справи і дослідити;

- поважною причиною неподання висновку експерта на відповідній стадії є те, що його отримання відбулось після призначення справи до розгляду по суті. З метою повного, об`єктивного дослідження та встановлення обставин справи на стадії апеляційного розгляду, скаржник просить суд апеляційної інстанції відповідачу-2 поновити пропущений процесуальний строк для подання доказів, а саме: висновку експерта від 17.02.2025 № 250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, акт приймання-передачі висновку експерта;

- заяви про відвід судді Торчинюка В.Г. є обґрунтованими.

29.04.2025 матеріали справи №918/1226/24 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати Північно-західному апеляційному господарському суду належні докази сплати 4542,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за вказаними реквізитами (https://nwag.court.gov.ua/sud4874/gromadyanam/tax/).

14.05.2025 на адресу суду від Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено докази сплати судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на "10" червня 2025 р. об 11:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до надіслати до 03.06.2025 Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.

22.05.2025 на адресу суду через систему Електронний суд від Рівненської обласної ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Рівненської обласної ради.

На адресу суду від Рівненської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, прокуратура просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 залишити без змін.

09.06.2025 на адресу суду через систему Електронний суд від Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 918/1226/24 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 277 ГПК України до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 460/7857/25.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги.

В судовому засіданні прокурор заперечила доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

Мотивуючи клопотання про зупинення провадження у даній справі, відповідач 2 зазначає, що останній звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить:

1. Визнати протиправною бездіяльність виконавчого комітету Рівненської міської ради щодо невнесення (скоригування) інформації до інформаційно-комунікаційної системи "Інформаційна система "Облік та візуалізація фонду захисних споруд цивільного захисту" про зміну облікових даних щодо приміщення яке належить позивачу площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Богдана Хмельницького, 3 із статусу "протирадіаційне укриття № 67793" на статус "найпростіше укриття" та невнесення у книгу обліку споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів відомості про найпростіше укриття щодо приміщення яке належить позивачу площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Богдана Хмельницького, 3.

2. Зобов`язати виконавчий комітет Рівненської міської раду вчинити певні дії, а саме:

- внести (скоригувати) інформацію до інформаційно-комунікаційної системи "Інформаційна система "Облік та візуалізація фонду захисних споруд цивільного захисту" про зміну облікових даних щодо приміщення яке належить позивачу площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Богдана Хмельницького, 3 із статусу "протирадіаційне укриття № 67793" на статус "найпростіше укриття";

- внести у книгу обліку споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів відомості про найпростіше укриття щодо приміщення яке належить позивачу площею 28,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Богдана Хмельницького, 3, визначивши виконавчому комітету Рівненській міській раді розумний строк виконання рішення суду п`ять робочих днів.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №460/7857/25 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом відповідача-2.

На думку відповідача 2, справа № 460/7857/25, пов`язана із цією справою, так як у справі № 460/7857/25 суд адміністративний суд буде встановлювати обставини, що можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Обставини, які будуть встановлюватись у справі № 460/7857/25, суд встановити не в змозі, що зумовлює об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 460/7857/25, що розглядається в порядку адміністративного судочинства. Зокрема (але не виключно), у разі задоволення позову у справі № 460/7857/25, суд встановить належність спірного приміщення до найпростішого укриття, а відповідач справі № 460/7857/25 вимушений буде виконати судове рішення і обліковувати спірне приміщення як "найпростіше укриття": що разом створить преюдицію щодо неможливості у цій справі вважати Спірне приміщення "протирадіаційним укриттям № 67793". З огляду на зазначене, вважає наявність підстав для зупинення провадження.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Пов`язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 4, 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, з іншою справою, що розглядається судом; 2) чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Оцінивши клопотання відповідача 2, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідач 2 не довів, а суд не встановив, в чому саме полягає реальна неможливість розгляду справи №918/1226/24 до набрання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 460/7857/25 законної сили.

При цьому, відповідач 2 не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відповідно до ст. 320 ГПК України.

Таким чином підстави для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відсутні.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.

Судом встановлено, що на виконання Державної програми приватизації та Указу Президента України від 30.12.1994 за № 827 "Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні", Рівненською обласною радою 25.02.1995 прийнято рішення № 25, яким затверджено переліки об`єктів, що перебувають у комунальній власності області і підлягають приватизації згідно з додатками.

Зокрема, одним із додатків даного рішення затверджено "Перелік підприємств комунальної власності області, приватизація яких здійснюється відповідно до Указу Президента України "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів" від 26.11.1994" (далі - Перелік). До даного Переліку обласною радою віднесено Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація".

Крім того, радою було вирішено передати Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області (далі - Регіональне відділення) в управління об`єкти комунальної власності області, включені до даних переліків.

В подальшому, на підставі наказу Регіонального відділення № 88 від 21.03.1995 була проведена інвентаризація та здійснена оцінка вартості майнового комплексу "Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація". Зокрема, інвентаризацією, відповідно до документу "Відомість розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв за станом на 1 січня 1995 року", закріплено, що до складу цілісного майнового комплексу Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація", окрім іншого, входила будівля аптеки № 70, розташована за адресою: вул. Б. Хмельницького, 3, м. Рівне.

Результати проведеної інвентаризації та оцінка вартості майнового комплексу "Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація", затверджено наказом Регіонального відділення № 244 від 28.04.1995, яким також було затверджено статут утвореного ВАТ "Рівнефармація".

Пунктом 1.1 Статуту закріплено, що ВАТ "Рівнефармація" засноване на частині майна Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області шляхом перетворення об`єкту, що перебував у державній власності у відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України "Про заходи забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів від 26.11.1994 за № 699/94".

Крім того, відповідно до п. 3.3 Статуту, ВАТ "Рівнефармація" є правонаступником майнових прав і обов`язків Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" в частині державного майна, що ввійшло до статуту товариства.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області 30.04.1999 видано наказ № 334 "Про передачу нерухомого майна у власність ВАТ "Рівнефармація", яким передано у власність товариства майно згідно доданого переліку.

Відповідно до "Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Рівнефармація" м. Рівне, майдан Незалежності, 3", що є додатком до наказу Регіонального відділення ФДМУ по Рівненській області, ВАТ "Рівнефармація" під порядковим номером 14 було передано будівлю аптеки № 70, розташовану по вул. Б. Хмельницького, 3, інвентаризаційний номер "39145".

Згідно з обліковими картками протирадіаційного укриття № 67793 по вул. Б. Хмельницького, 3, в місті Рівне вбудована захисна споруда (протирадіаційне укриття).

Одна із облікових карток оформлена та завірена відтиском печатки Аптечного управління Рівненського обласного виконавчого комітету УРСР.

Так, в п. 1 облікової картки сховища "Адреса" вказано адресу останнього, а саме: "г. Ровно, ул. Артема, 3" (сучасна вул. Б.Хмельницького).

Власником протирадіаційного укриття № 67793 ("2. Кому належить") зазначено: "аптеке №70, Минздрав УССР".

У розділі «Технічна характеристика» облікової картки протирадіаційного укриття № 67793 вказано, що дата введення в експлуатацію 1984 рік, площа - 36 кв.м., місткість - 50 чоловік, а також зазначено, що укриття вбудоване в будівлю, а місцем зберігання документації та ключів від укриття зазначено "в сейфе у зав.аптекой".

Також, відповідно до облікової картки на протирадіаційне укриття № 67793, захисна споруда використовувалася для укриття працівників аптеки № 70 (мовою оригіналу): "Кто укрьівается" - "сотрудники аптеки № 70, рабоч, служащие", а місцем зберігання документації та ключів від укриття зазначено (мовою оригіналу) "в сейфе у зав.аптекой".

В подальшому, утвореним в процесі приватизації Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" новоствореним ВАТ "Рівнефармація", було переоформлено облікову картку протирадіаційного укриття № 67793 та завірено відтиском печатки ВАТ "Рівнефармація".

В пункті 1 нової облікової картки протирадіаційного укриття "Адреса" вказано адресу останнього, а саме: "Рівненська обл., м. Рівне, бульвар Б. Хмельницького, 3".

Власником протирадіаційного укриття № 67793 ("Кому належить") зазначено "ВАТ "Рівнефармація". Дата введення в експлуатацію протирадіаційного укриття 1984 рік.

В свою чергу, ВАТ "Рівнефармація" у розділ "Технічна характеристика" облікової картки були внесені зміни щодо площі та об`єму протирадіаційного укриття №67793. Зокрема вказано, що його площа становить 48 кв.м. та 80 куб.м. (проти 36 кв.м. та 79,2 куб.м. відповідно). Інші відомості залишилися незмінними.

Після зміни у 2022 році форми господарського товариства з "Відкритого акціонерного товариства" на "Товариство з додатковою відповідальністю", облікову карточку протирадіаційного укриття № 67793 було знову переоформлено та завірено відтиском печатки ТДВ "Рівнефармація", що є правонаступником ВАТ "Рівнефармація", відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України.

Власником протирадіаційного укриття № 67793, згідно облікової карточки 2022 року зазначено: "приватна, ТДВ "Рівнефармація".

Інформація щодо місця розташування в будівлі та технічних характеристик протирадіаційного укриття (щодо площі, місткості), яка міститься у обліковій картці протирадіаційного укриття 2022 року, аналогічна змісту облікової картки протирадіаційного укриття завіреної відтиском печатки ВАТ "Рівнефармація".

За наявності розбіжностей у розділі "Технічна характеристика" облікових карток протирадіаційного укриття № 67793, зокрема щодо його площі та об`єму, Рівненською окружною прокуратурою до Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації скеровано лист №50-56-4553вих-23 про надання інформації щодо зазначених розбіжностей.

У відповідності до інформації Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області (лист №62 05-3537/62 06/2 від 03.08.22), у електронному обліку захисних споруд, звіреному з документальним обліком, який веде Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації, за адресою: вул. Б. Хмельницького, 3, м. Рівне обліковано протирадіаційне укриття № 67793, балансоутримувач - товариство з додатковою відповідальністю (далі - ТДВ) "Рівнефармація".

Департаментом цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації (далі - Департамент цивільного захисту) надано відповідь (лист № вих-2261/03-07/23 від 06.06.2023), де зазначалося, що відповідно до реквізитів облікової картки захисної споруди цивільного укриття № обл-67793, протирадіаційне укриття обліковано як таке, що має площу 36 кв.м. та об`єм 79,2 куб.м (№інв-1979/709-ДСК) перебуває у віданні аптеки № 70.

Прокурор, вважаючи, що спірне приміщення відноситься до захисних споруд цивільної оборони та не підлягало приватизації, звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про усунення перешкоди власнику Рівненській обласній раді у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом зобов`язання Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" повернути Рівненській обласній раді протирадіаційне укриття №67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку №3 по вул. Богдана Хмельницького в м. Рівне.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 та від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

За встановленими у даній справі обставинами Рівненська обласна рада рішенням від 25.02.1995 №25 затвердила переліки об`єктів, що перебувають у комунальній власності області і підлягають приватизації, та, зокрема включила Рівненське обласне виробниче об`єднання "Фармація" (правонаступником якого є відповідач-2) до переліку підприємств комунальної власності області, приватизація яких здійснюється відповідно до Указу Президента України №699/94 від 26.11.1994 "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів". Цим же рішенням Рівненська обласна рада передала Фонду в управління об`єкти комунальної власності області, включені до відповідних переліків.

Таким чином, майно Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" належало до комунальної власності, його власником була Рівненська обласна рада, яка і прийняла рішення про приватизацію майна вказаного підприємства, у тому числі і будівлі аптеки, в якій розташоване спірне протирадіаційне укриття.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Процедура приватизації майна Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" відбувалась за процедурою, передбаченою Указом Президента України від 26.11.1994 № 699/94, за положеннями якого відповідні об`єкти приватизації підлягали перетворенню у відкритті акціонерні товариства. Засновниками з боку держави таких відкритих акціонерних товариств визначено Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, які починаючи з 1 січня 1995 року, є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об`єктів, зазначених у статті 1 цього Указу (статті 1, 3, 4 вказаного Указу).

Отже, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством на Фонд було покладено виконання повноважень органу приватизації державного та комунального майна (у спірних правовідносинах повноваження засновника відкритого акціонерного товариства, що створювалось в результаті приватизації підприємства комунальної власності), що і обумовило передачу останньому повноважень з управління об`єктами комунальної власності області, щодо яких власником (Рівненською обласною радою) прийнято рішення про приватизацію.

З наведеного вбачається, що за наслідками процедури приватизації відбулося відчуження майна Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" з комунальної власності у приватну власність ВАТ "Рівнефармація", тоді як Фонд в процедурі приватизації цього підприємства (у тому числі при прийнятті наказу № 334) діяв як орган приватизації та на виконання цієї функції реалізовував делеговані йому власником повноваження з управління майном комунальної власності.

У зв`язку з чим у спірних правовідносинах Рівненська обласна рада є органом, уповноваженим на виконання функцій власника спірного майна.

Отже, прокурор правильно визначив орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах.

Частиною 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно ст. 53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Судом встановлено, що Рівненською окружною прокуратурою на адресу Рівненської обласної ради 16.08.2024 було скеровано листа, в якому повідомлялося про наявність підстав для захисту інтересів держави.

У відповідь Рівненською обласною радою листом за № 09-2677/01 від 04.10.2024 повідомлено, що заходи спрямовані на усунення порушень законодавства, допущені при відчужені захисної споруди цивільного захисту № 67793, розташованої по вул. Богдана Хмельницького, 3, в місті Рівне, в тому числі шляхом звернення до суду з вимогою про його повернення, не вживалися. Як не вжито відповідних заходів щодо повернення захисної споруди цивільного захисту № 67793, й за результатами розгляду листа окружної прокуратури, однак Рівненською обласною радою висловлено прохання щодо вжиття таких заходів Рівненською окружною прокуратурою.

Отже, дізнавшись про факт вибуття з комунальної власності захисної споруди цивільного захисту (цивільної оборони) - протирадіаційного укриття №67793, розташованого в місті Рівне по вул. Богдана Хмельницького, 3, Рівненською обласною радою заходи щодо його повернення не вживались.

Велика Палата Верховного Суду України у рішеннях від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначає, що сам факт не звернення до суду уповноваженого органу державної влади з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити державні інтереси, свідчить про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. При цьому, у п. 5.6 постанови Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 вказано, що у разі здійснення представництва прокурором інтересів держави у суді він не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист інтересів держави.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 20.10.2020 у справі № 915/1022/18 зазначив, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Як наслідок, у зв`язку з не вжиттям Рівненською обласною радою заходів щодо захисту інтересів держави та повернення протирадіаційного укриття № 67793 у власність територіальної громади області, Рівненська окружна прокуратура звернулася до суду, в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що прокуратурою обґрунтовано правомірність звернення з даним позовом.

Щодо способу захисту колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 16 Цивільного кодексу України, як і інші закони, передбачає значну кількість способів захисту. Але це не означає, що позивач може зажадати та вимагати застосування судом їх усіх чи кількох із них одночасно, або застосування будь-якого способу захисту за своїм вибором. Кожен із способів захисту спрямований на досягнення певного правового результату, притаманного лише йому. Тому конкуренції способів захисту законодавчо не передбачено.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

При цьому зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на саме ті правові наслідки, які захищають право.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Постанови від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 Цивільного кодексу України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 зазначеного Кодексу (негаторний позов).

Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалося Великою Палатою Верховного Суду неодноразово. Так, у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, зокрема в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 цієї ж постанови вказано, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника.

У пунктах 235-239 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 зазначено таке:

"235. Велика Палата Верховного Суду у цій справі дійшла висновків, що правочин щодо відчуження садиби Терещенків на користь відповідача-1 укладено попри заборону, встановлену Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", всупереч умовам Положення про порядок проведення конкурсів та результатам проведеного конкурсу; Додаткова угода № 1 є такою, що порушує публічний порядок, спрямована на незаконне заволодіння садибою Терещенків, яка належить територіальній громаді міста Києва.

236. Отже, за чинного на час укладення Додаткової угоди № 1 правового регулювання право приватної власності на садибу Терещенків за жодних умов не могло виникнути у відповідача-1. Як наслідок, заволодіння відповідачем-1 цим об`єктом було неможливим. У такому разі державна реєстрація права приватної власності на садибу Терещенків за відповідачем-1 не є доказом переходу до нього володіння цим майном. Оскільки, незважаючи на державну реєстрацію права приватної власності на вказаний об`єкт, володіння останнім власник не втратив, немає підстав для застосування віндикаційного позову.

237. За обставин цієї справи мета позивача-1 спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста Києва), який не втратив і не міг втратити володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (об`єктом культурної спадщини, приватизація якого була забороненою), у користуванні та розпорядженні садибою Терещенків шляхом її повернення від відповідача-1.

238. Установивши, що мета позову спрямована на усунення перешкод територіальній громаді міста Києва, яка не втратила володіння садибою Терещенків, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від відповідача-1, Велика Палата Верховного Суду розглядає вимогу про зобов`язання повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської

239. Як наслідок, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що у цій справі порушене право власності на садибу Терещенків може бути захищено лише шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. За обставин цієї справи належним способом захисту є подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України".

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позов у справі, що розглядається, є негаторним, оскільки прокурор звернувся до суду із позовом, у якому просить суд усунути перешкоди власнику Рівненській обласній раді у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом зобов`язання Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" повернути Рівненській обласній раді протирадіаційне укриття №67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку №3 по вул. Богдана Хмельницького в м. Рівне.

Разом із цим, відповідачем 2 заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Такий підхід у судовій практиці є усталеним (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, постанова Верховного Суду від 12.07.2024 у справі № 918/744/23).

Таким чином, у справі, що розглядається, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Щодо порушення судом першої інстанції ст. 80 ГПК України колегія суддів зазначає наступне.

У ст. 80 ГПК України вказано, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена учасником справи та належним чином обґрунтована. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи.

Такі висновки щодо розподілу тягаря доказування та добросовісності поведінки сторони/учасника при вчиненні процесуальної дії з надання доказів у господарському процесі викладені, зокрема, у справах Верховного Суду № 913/317/18, № 5011-15/10488-2012, №908/2828/19, № 904/2104/19 та № 924/1103/19.

На думку відповідача 2, суд першої інстанції порушив норми ГПК України, коли прийняв до розгляду надані позивачем 10.01.2025 (копії облікових карток протирадіаційного укриття №67793) та 10.02.2025 (копії експлікації та схеми з техпаспорту будівлі)

Водночас, з матеріалів справи, яка розглядається, випливає, що:

- ухвалою суду від 06.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №918/1226/24. Підготовче засідання у справі призначено на 28.01.2025;

- 10.01.2025 Рівненською окружною прокуратурою подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи;

- 10.02.2025 Рівненською окружною прокуратурою подано додаткові пояснення;

- ухвалою суду від 11.02.2025 закрито підготовче провадження у справі № 918/1226/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2025.

Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

За змістом ст.ст. 181, 182 ГПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи. У підготовчому засіданні суд, у тому числі, з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Суд звертає увагу, що всі докази подавалися позивачем в межах підготовчого провадження до постановлення ухвали Господарського суду Рівненської області від 11.02.2025 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ст. 194 ГПК України).

Отже, господарський суд першої інстанції на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів ухвалив рішення у справі, тому доводи скаржника про те, що всі докази по справі були подані позивачем із порушенням вимог ГПК України, а судом їх прийнято з порушенням процесуальних строків є такими, що не заслуговують на увагу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 924/270/18.

Крім того, прокуратура у поясненнях обґрунтовує неможливість подання доказів, а саме копій облікових карток, разом із позовною заявою. А також зазначає у позовній заяві про здобуття вказаних карток, які мають гриф "ДСК", в ході проведення досудового розслідування, розмноження таких документів відбувається з дозволу керівника установи за умови оформлення замовлення, а тому будуть надані для дослідження та огляду в ході судового розгляду.

З огляду на наведене, суд відхиляє покликання відповідача 2 на порушення судом першої інстанції процесуально встановленого порядку прийняття до розгляду поданих прокурором доказів.

Також судом критично оцінюються доводи скаржника про те, що відсутні докази, що надані прокурором копії протоколу огляду місцевості від 28.10.2022, облікові картки протирадіаційного укриття, які здобуті в ході кримінального провадження, отримані із дотриманням процедури збору доказів, передбачених КПК України.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку доводи скаржника є припущеннями про можливе порушення прокурором процедури збору доказів, передбачених КПК України. Доказів будь-яких порушень, допущених прокурором щодо здобуття доказів в ході кримінального провадження, скаржником не надано.

Щодо поновлення пропущеного процесуального строку для подання доказів, а саме: висновку експерта від 17.02.2025 № 250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, акта приймання-передачі висновку експерта, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.03.2025 на адресу суду першої інстанції через систему Електронний суд надійшло клопотання ТДВ "Рівнефармація" про долучення доказу, в якому відповідач 2 просить поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом для подання доказу висновку експерта від 17.02.202 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи.

Обґрунтовуючи неможливість подання у вищезазначений строк з причин, що не залежали від відповідача, та поновлення процесуального строку, встановленого законом, відповідач 2 зазначає, що ухвалою суду від 11.02.2025 закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду по суті на 04.03.20025. При розгляді справи у судовому засіданні 04.03.2025 не був присутній представник відповідача (хоч заявляв клопотання про відкладення розгляду по суті), а тому не отримав роз`яснень відповідно до ч. 1 ст. 207 ГПК України. З огляду на дату виготовлення висновку експерта, він був отриманий відповідачем пізніше призначення справи до судового розгляду. Також із зазначеної причини представник відповідача був позбавлений можливості подати цей доказ в судове засідання 04.03.2025, а повноваження останнього були припинені 13.03.2025. А тому на час подання клопотання доказ подається іншим представником.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Можливість поновлення судом пропущеного строку не є необмеженою, а вирішення цього питання пов`язується із наявністю поважних причин пропуску строку, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. Подання особою клопотання про поновлення процесуального строку не кореспондується з автоматичним поновленням судом такого строку, оскільки клопотання про поновлення процесуального строку повинно містити обґрунтування причин його пропуску, поважність яких визначається судом.

Суд звертає увагу, що висновок експерта від 17.02.2025 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи датований 17.02.2025.

Водночас, ухвалою суду від 11.02.2025 закрито підготовче провадження у справі №918/1226/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.03.2025.

Ухвалою суду першої інстанції від 04.03.2025 відкладено розгляд справи по суті на 18.03.2025. При цьому, представник відповідача 2 був відсутній у судовому засіданні та подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В подальшому, 13.03.2025 повноваження представника відповідача 2 були припинені.

А вже 18.03.2025 на адресу суду через систему Електронний суд від іншого представника ТДВ "Рівнефармація" надійшло клопотання про долучення доказу висновку експерта від 17.02.202 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи та поновлення строку на подання такого доказу.

Судом першої інстанції протокольною ухвалою від 18.03.2025 відмовлено у клопотанні про долучення доказів у зв`язку з поданням їх поза межами процесуальних строків в порядку ст. 118 ГПК України та прийнято рішення по суті спору.

Водночас, колегія суддів вважає, що причини пропуску строків на подання відповідачем 2 висновку експерта пов`язані з дійсними істотними перешкодами для вчинення процесуальних дій, а саме припинення повноважень представника відповідача 2.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що відповідач 2 у стислі строки після припинення повноважень попереднього представника, подав обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання доказу висновку експерта від 17.02.202 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (Diya 97 v. Ukraine від 21.10.2010).

У контексті вказаного слід зазначити, що ЄСПЛ у рішенні Kurkut and others v. Turkiye від 25.06.2024 нагадав, що концепція справедливого судового розгляду передбачає право на змагальний процес, згідно з яким сторони повинні мати можливість не тільки представити будь-які докази, необхідні для задоволення їхніх вимог, але й ознайомитися з усіма наданими доказами або поданими зауваженнями та прокоментувати їх, щоб вплинути на рішення суду. Крім того, відповідно до принципу рівності сторін кожній стороні повинна бути надана розумна можливість представити свою справу в умовах, які не ставлять її у невигідне становище порівняно з її опонентом.

Враховуючи, що судом першої інстанції взято до уваги всі докази, які надані прокурором, колегія суддів вважає, що не зважати на причини, які наведені відповідачем 2 у клопотанні про поновлення строку на подання доказу, є несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає поважними причини пропуску строків для подання доказу висновку експерта від 17.02.2025 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи та такими, що пов`язані з дійсними істотними перешкодами для вчинення процесуальних дій. А тому вважає за необхідне задоволити клопотання відповідача 2 про поновлення строку на подання доказу, долучити до матеріалів справи вказаний висновок експерта та враховувати його при розгляді даної справи.

Щодо позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 26.11.1994 № 699/94, об`єкти, які перебували у державній власності та віднесені Державною програмою приватизації на 1994 рік до груп Б, В і Г, підлягали перетворенню у відкриті акціонерні товариства. В свою чергу, засновниками з боку держави таких відкритих акціонерних товариств визначено Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, які починаючи з 01.01.1995 є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об`єктів, зазначених у статті 1 цього Указу.

В статті 2 згаданого Указу затверджено об`єкти, на які його дія не поширювалася. Зокрема передбачено, що дія цього Указу не поширювалася на об`єкти, що не підлягають приватизації згідно чинного законодавства.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (у редакції, чинній станом на час приватизації) не підлягають приватизації об`єкти державної власності, необхідні для виконання державою своїх функцій.

07.07.1992 Верховною Радою України прийнято постанову №2545-XII, якою затверджено Державну програму приватизації майна державних підприємств та введено в дію Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до Державної програми приватизації майна державних підприємств, затвердженої вказаною постановою, зі змінами діючими з 1994 року, Державна програма приватизації - це складова частина програми створення ринкової економіки України. Програму розроблено відповідно до Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду, законів України "Про приватизацію майна державних підприємств", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та "Про приватизаційні папери", а її положення є обов`язковими для виконання центральними і місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого та регіонального самоврядування.

При цьому, пунктом 1.3 Державної програми приватизації майна державних підприємств чітко передбачено, що до об`єктів, що не підлягали приватизації, окрім іншого віднесено протирадіаційні споруди.

Крім того, пунктом 7 декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 26-92, яким затвердженого Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (у редакції, чинній станом на дату приватизації) також імперативно визначалося, що протирадіаційні споруди відносилися до об`єктів, що не підлягали приватизації.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виник спір щодо приміщення протирадіаційного укриття № 67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне, яке передане у власність відповідачу 2 у 1999 році.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, чинного на момент передачі спірного приміщення у власність відповідачу 2, та обставини справи, суду необхідно з`ясувати правовий статус спірного приміщення як об`єкта цивільно-правових відносин та дослідити функціональне призначення приміщення.

Відповідно до п.п. 15, 16, 18 діючого на даний час Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого постановою КМУ від 10.03.2017 №138 усі захисні споруди подвійного призначення та найпростіші укриття на території України незалежно від форми власності, підлягають обліку, який ведеться як в паперовій, так і електронній формі.

Ведення обліку фонду захисних споруд здійснюється шляхом складення в паперовій формі паспорта та облікової картки захисної споруди, а також ведення в паперовій та електронній формі книги обліку захисних споруд і книги обліку, споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів за формою передбаченою вимогами щодо забезпечення нумерації та здійснення обліку фонду захисних споруд цивільного захисту, затвердженими МВС.

Після прийняття в експлуатацію завершеної будівництвом захисної споруди, або за результатами її технічної інвентаризації як об`єкта нерухомого майна балансоутримувачем складаються паспорт та облікова картка захисної споруди.

Як зазначалося вище, матеріали справи містять дві облікові картки протирадіаційного укриття № 67793, одна з яких оформлена та завірена відтиском печатки Аптечного управління Рівненського обласного виконавчого комітету УРСР.

Враховуючи, що у вказаних облікових картках зазначено, що спірний об`єкт є протирадіаційним укриттям, суд першої інстанції повважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, згідно з принципами рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.08.2024 у справі № 910/2878/22, від 19.09.2024 у справі № 910/14394/23, від 22.08.2024 у справі № 910/14467/19, від 04.07.2024 у справі № 910/13407/23.

Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 911/1411/19, від 30.08.2022 у справі № 925/778/19, від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 927/55/23, від 16.08.2024 у справі № 910/14895/23, від 23.04.2024 у справі № 920/1114/21, від 02.07.2024 у справі № 908/815/22.

Згідно зі статтею 98 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що стаття 101 Господарського процесуального кодексу України визначає вимоги до висновку експерта, складеного на замовлення учасника справи.

Так, відповідно до частин 1, 5 статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про долучення до матеріалів справи та взяття до уваги висновку експерта від 17.02.2025 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи.

Із вказаної будівельно-технічної експертизи вбачається, що виконання експертизи було доручено експерту Шекелю Юрію Васильовичу, який має вищу технічну освіту (будівельну), стаж роботи за фахом 24 роки, має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю - 10.6 "Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкції та відповідних документів", 10.7 "Розподіл земель та визначення порядку користування земельними ділянками", 10.10 "Визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд", 10.14 "Оцінка земельних ділянок" свідоцтва М09-22/П; №110-22/11; №111-22/11 Міністерства юстиції України про присвоєння кваліфікації судового експерта від 29.09.2022. Свідоцтво МЮУ №114-22/11 видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України від 25.10.2022, термін дії до 25.10.2025. Стаж експертної роботи з 2006 року. Висновок підготовлено для подання до суду на підставі договору №250210/2 від 10.02.2025. Експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, ч. 5 ст. 106 ЦПК України, ст. 98, ст.101 ГПК України.

Для проведення експертизи експерту надано:

- копія технічного паспорту на приміщення аптеки №70 за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Б. Хмельницького, буд.3. Розробник КЛ Рівненське МЕТІ, 22.03.2024;

- копія Наказу ФДМУ по Рівненській області №334 від 30.04.1999 з додатком;

- копія реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам від 24.0.1999;

- копія паспорту захисної споруди цивільного захисту (протирадіаційне укриття №67793 від 20.07.2022);

- копія акту оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту ПРУ №67793 від 20.07.2022;

- копія облікової картки ПРУ Копії установчих документів

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вказаний висновок експерта є належним та допустимим доказом і даній справі.

Як вбачається із висновка експерта від 17.02.2025 №250210/2_ЮШ судової будівельно-технічної експертизи, дослідження проводилося методом спостереження, опису, фотофіксації на місці знаходження об`єкта експертизи та в приміщенні ЛПФ "Експерт-Рівне". Огляд та фотофіксація об`єкта експертизи було проведено 12.02.2025 в присутності Орендаря нежитлового приміщення та представників ТДВ "Рівнефармація". Об`єктом експертизи є нежитлові приміщення підвального та першого поверхів окремостоячої будівлі аптеки №70 за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Б. Хмельницького, буд. 3.

На вирішення експерта поставлено наступне питання:

- Чи наявне в приміщеннях аптеки №70 за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Б. Хмельницького, буд. 3 приміщення ПРУ (протирадіаційне укриття) площею 48 кв.м, в якому технічному стані перебуває та чи відповідає вимогам, що висуваються для даного типу об`єктів?

За результатами обстеження та вивчення наданих матеріалів експертом встановлено, що приміщенням для протирадіаційного укриття громадян обліковується приміщення підвалу, яке в свою чергу не відповідає вимогам, що висуваються для об`єктів цивільного захисту населення, визначеними Наказом МВС України №579 від 09.07.2018 "Про затвердження вимог з питань використання та обліку фонду захисних споруд цивільного захисту" та Методикою щодо віднесення існуючих будівель та споруд до споруд подвійного призначення із захисними властивостями протирадіаційних укриттів, схваленою тимчасовою Вченою радою Інституту державного управління та наукових досліджень з цивільного захисту на засіданні 20.11.2020, зокрема:

- технічний стан - будівлі задовільний;

- санітарний стан - не відповідає вимогам п 6.4 Методики щодо віднесення існуючих будівель та споруд до споруд подвійного призначення із захисними властивостями протирадіаційних укриттів, а саме наявні сліди негативного впливу грунтових або стічних вод (за зовнішніми ознаками наявні сліди затоплення підтоплення та замокання);

- розміщення в будівлі (приміщення підвалу) - відповідає. У відповідності до вимог ПРУ розміщуються в підвальних та цокольних поверхах будівель, в надземних поверхах розміщуються захисні споруди в зонах з можливим підтопленням;

- площа приміщення, яке обліковується як ПРУ площею 20 кв.м (приміщення підвалу має площу 36,0 кв.м) - розрахункова мінімальна площа на 1 особу 0,7 кв.м, що в загальному на розрахункову чисельність осіб 50 чоловік повинна складати 35 кв.м, площа не забезпечена;

- місця розташування споруд фонду захисних споруд позначаються за допомогою табличок (написів) та показжчиків руху до них - в будівлі відсутня зовнішня табличка/показчики руху наявні всередині приміщення;

- забезпечення фонду захисних споруд первинними засобами пожежогасіння, обладнання їх системами внутрішнього протипожежного водопостачання пожежної автоматики і сигналізації здійснюється відповідно до вимог Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014 №1417, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05.03.2015 №252/26697, а також державних будівельних норм і національних стандартів, що діють у сфері пожежної безпеки - системи внутрішнього пожежогасіння, пожежної автоматики відсутні, елементи сигналізації наявні;

- доступ, вимоги інклюзивності - не забезпечені не відповідає вимогам п. 6.14 Методики щодо віднесення існуючих будівель та споруд до споруд подвійного призначення із захисними властивостями протирадіаційних укриттів. Крім того, вхід до підвальних приміщень, які обліковуються як ПРУ здійснюється через люк-лаз, що влаштований в дерев`яному перекритті між першим та підвальним поверхом, що не забезпечує захисних вимог, вимог доступу та інклюзивиості, повноцінний вхід до приміщення відсутній;

- вимоги до освітлення, для освітлення захисних споруд можуть використовуватися світлодіодні та інші енергозберігаючі лампи. Використання люмінесцентних ламп для систем освітлення за кисних споруд не спускається - забезпечено;

- автономні системи ЦЕС, водопостачання, водовідведення, тощо - відсутні;

- вимоги до експлуатації інженерних комунікацій - не дотримані;

- обвалування - відсутнє;

- захисні герметичні двері, ворота, вікна, ставні, механізми задраювання, тощо -відсутні, крім того в приміщення підвального поверху наявні вікна, що виходять в приямки;

- противибухові пристрої - відсутні;

- витяжна вентиляція/ система фільтрації, очищення повітря, електроручні вентилятори, протипилові фільтри, фільтри поглиначі, герметичні клапани, клапани надмірного тиску, прилади для виміру підпору повітря, система регенерації повітря - відсутні;

- водопостачання, водовідведення, ємності для зберігання - централізоване, автономні системи відсутні, ємності відсутні;

- санітарні зручності - відсутні (окреме приміщення для встановлення виносної тари для нечистот відсутнє);

- система опалення - при будівництві передбачено індивідуальне опалення, на дату огляду підвальне приміщення не опалюється, що за умови відсутності автономних систем електропостачання неможливе;

- системи зв`язку оповіщення - відсутні.

Експерт із вищевказаного питання дійшов наступного висновку:

- в нежитлових приміщеннях підвального та першого поверхів приміщення аптеки №70 за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Б. Хмельницького, буд. 3, з врахуванням вимог, що висуваються для такого виду приміщень, приміщення ПРУ площею 48 кв.м., відсутнє, загальна площа підвальних приміщень складає 28,0 кв.м.;

- нежитлові приміщення підвального та першого поверхів приміщення аптеки №70 за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Б. Хмельницького, буд. 3 перебувають в задовільному технічному стані;

- приміщення підвалу не відповідає вимогам, що висуваються для об`єктів цивільного захисту, а саме ПРУ.

Отже, враховуючи проведене дослідження та встановлені характеристики спірного об`єкту, судовим експертом в будівельно-технічній експертизі встановлено, що приміщення, що знаходиться в підвальному приміщенні будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне, не відноситься до протирадіаційного укриття.

Наявність облікових карток, на які посилається прокурор, не надає автоматично спірному об`єкту статусу протирадіаційного укриття.

Крім того, суд звертає увагу, що у позовній заяві прокурор просить повернути спірний об`єкт площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщення будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне

В Акті оцінки стану готовності захисної споруди цивільного захисту від 20.07.2022, який складений відповідачем 2, площа підвального приміщення за адресою, що знаходиться в підвальному приміщення будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне, становить 48 кв.м.

У висновку експерта встановлено, що площа підвального приміщення за адресою, що знаходиться у приміщенні будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне, становить 28 кв.м.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

В статті18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

При цьому, суд звертає увагу, що прийняте рішення має бути виконуваним.

Враховуючи, що площа спірного об`єкта є суперечливою, існує ризик, що судове рішення щодо повернення спірного об`єкта площею 36 кв.м неможливо виконати примусово або є імовірність неправильного його виконання.

При цьому, прокурор не заперечила суперечливість заявленої у позовній заяві площі спірного об`єкта.

Беручи до уваги вищевикладене, а саме висновки експерта, що приміщення підвалу не відповідає вимогам, що висуваються для об`єктів цивільного захисту, а саме ПРУ, а також суперечливість заявленої до повернення площі спірного об`єкта, колегія суддів дійшла висновку, що не підлягають до задоволення позовні вимоги про усунення перешкоди власнику Рівненській обласній раді у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном шляхом зобов`язання Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" повернути Рівненській обласній раді протирадіаційне укриття № 67793 площею 36 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщення будинку № 3 по вул. Богдана Хмельницького в місті Рівне.

Оскільки суд першої інстанції вищевказаного не врахував та не з`ясував обставин, що мають значення для справи, тому рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 підлягає скасуванню відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України із прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Судові витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на прокуратуру у відповідності до ст. 129 ГПК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.10.2022 у справі №923/199/21 відступила від висновків стосовно застосування норм ГПК України щодо розподілу судових витрат у справах за позовами прокурора в інтересах держави та зазначила, що у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справ, провадження в яких відкрито за позовом прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позиція цього органу щодо заявленого прокурором позову не є вирішальним критерієм, оскільки прокурор бере участь у розподілі судових витрат нарівні з іншими учасниками справи.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" від 08.06.2025 про зупинення провадження у даній справі №918/1226/24 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 460/7857/25.

2. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 задовольнити.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 18.03.2025 у справі №918/1226/24 скасувати.

Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

3. Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (33028, Рівненська обл., місто Рівне, вул. 16 липня, буд. 52, ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (33000, м. Рівне, майдан Незалежності, буд. 3, ) 4542,00 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. На виконання даної постанови Господарському суду Рівненської області видати відповідний наказ.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

6. Справу №918/1226/24 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "16" червня 2025 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.