ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. м. Житомир Справа № 295/17118/23

Господарський суд Житомирської області у складі: судді Сікорської Н.А.,

секретар судового засідання: Стретович Н.К.,

за участю представників сторін:

від позивача: Сіра А.В. - адвокат, ордер серія АМ № 1073112 від 12.12.2023р.;

від відповідача: Струкова Л.В.- адвокат, ордер серія АМ №1112086 від 01.01.2025р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом ОСОБА_1

до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс"

про стягнення 405503,97 грн,

Процесуальні дії по справі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за березень 2019 року в розмірі 14585,19 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 355219,26 грн. та компенсації втрат частини доходів в сумі 35699,52 грн. (згідно заяви про зміну предмета позову від 22.11.2024р.).

Ухвалою від 02.12.2024р. суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 02 січня 2025 р.

Ухвалою від 02.01.2025р. підготовче судове засідання призначено на 08.01.2025р.

08.01.2025р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення строку на подачу відзиву.

Ухвалою від 08.01.2025р. продовжено строк підготовчого провадження, підготовче засідання відкладено на 23 січня 2025 р.

15.01.2025р. представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву.

22.01.2025р. представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 23.01.2025р. судом оголошено перерву до 13.02.2025р.

Ухвалою від 13.02.2025р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу №295/17118/23 до судового розгляду по суті на 20 березня 2025 р.

Ухвалою суду від 20.03.2025р. відкладено розгляд справи по суті на 24 квітня 2025 р.

В судовому засіданні 24.04.2025р. судом оголошено перерву до 08.05.2025р. та до 15.05.2025р.

15.05.2025 до суду від представника відповідача надійшла заява про долучення письмових доказів та поновлення процесуального строку для подачі доказів.

В судовому засіданні від 15.05.2025 р. суд оголосив перерву до 22.05.2025 р.

В судовому засіданні 22.05.2025 р., суд відмовив в задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку для подачі доказів, оскільки відповідач не навів поважних причин неможливості подачі письмових доказів на стадії підготовчого провадження. Оскільки заяву про долучення письмових доказів подана після закінчення процесуального строку, тому в порядку ст. 118 ГПК України, залишена судом без розгляду.

В судовому засіданні 22.05.2025р. суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. Проголошення судового рішення суд відклав на 02.06.2025р.

В судовому засіданні від 02.06.2025 р. проголошена вступна та резолютивна частина рішення.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з 30.08.2018 року він перебував на посаді голови правління МГО "ГК "Світанок".

09.04.2019 р. на територію гаражного кооперативу прибула група людей на чолі з ОСОБА_2 , який повідомив, що на позачергових зборах МГО "ГК "Світанок" від 26.02.2019 р. прийнято рішення про внесення змін до статуту МГО "ГК "Світанок", внесено зміни в назву громадської організації на ГО "Гаражний кооператив "Світанок Авто"; звільнено попередній склад правління та обрано новий склад правління, головою якого став ОСОБА_2 .

У лютому 2020 р. під час роботи комісії щодо встановлення обставин діяльності кооперативу, до складу якої входив ОСОБА_1 , останньому стало відомо, що наказом ГО "ГК "Світанок Авто" від 25.03.2019 року № 2, за підписом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КзПП України. Копію наказу про звільнення позивач отримав 18.02.2020 року.

Не погоджуючись із звільненням та його підставами, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (справа №295/3068/20) до Громадської організації «Гаражний кооператив "Світанок Плюс", з вимогами про визнання незаконним та скасування наказу № 2 від 25.03.2019 року; визнання незаконним та скасування наказ № 2 від 13.01.2022 року; поновлення на посаді голови Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" з 27.03.2019 року; стягнення з Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.03.2019 року по день ухвалення судом рішення.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2023р. у справі №295/3068/20 ухвалено повноваження голови правління Міської громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок" Заломського Анатолія Васильовича вважати припиненими з 04.09.2019, відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК України.

Вказаною постановою стягнуто з відповідача на користь позивача заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.03.2019р. по 04.09.2019р. в розмірі 47448,06 грн.

Зазначену суму відповідач сплатив 28.03.2024р. Разом з тим, відповідач невиплатив позивачу заробітну плату за березень 2019 року в розмірі 14585,19 грн.

Посилаючись на приписи ст.ст. 21, 116, 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 14585,19 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 355219,26 грн. та компенсацію втрат частини доходів в сумі 35699,52 грн.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, вказав, що позивач не надав доказів на підтвердження факту невиплати йому заробітної плати за період з 01.03.2019р. по 25.03.2019р.

Відсутність бухгалтерської документації у відповідача, яка була вилучена в рамках кримінального провадження, позбавляє можливості встановити факт нарахування/виплати позивачу заробітної плати в березні 2019 року.

Зазначив, що ОСОБА_1 повноваження голови правління фактично здійснював до 09.04.2019р. і саме він в березні 2019р., як посадова особа, був відповідальний за нарахування та виплату заробітної плати за березень 2019р. собі та іншим працівникам підприємства.

За твердженням відповідача, в березні 2019р. всім працівникам підприємства було виплачено заробітну плату, в зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що позивачу не виплачено 14585,19 грн. заробітної плати.

Вказав, що в порушення приписів ст.233 КЗпП України, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення нібито наявної заборгованості з заробітної плати через 5 років 8 місяців з дати звільнення.

Заперечуючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період з 05.09.2019 р. по 31.12.2022 р. в сумі 355219,26 грн., відповідач зіслався практику Верховного суду, зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця та про повноваження суду щодо зменшення відшкодування , передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Щодо вимоги про компенсацію втрати частини доходів в сумі 35699,52 грн., відповідач наголосив, що нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 здійснено судом у справі 295/3068/20, то у відповідача не виник обов`язок нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів за період з вересня 2019 р. по березень 2024 р.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 на підставі наказу № 1 від 30.03.2018 приступив до виконання повноважень голови правління МГО "ГК "Свiтанок".

Рішенням засідання правління МГО "ГК "Світанок", яке оформлене протоколом вiд 26.02.2019 № 02-19 позбавлено повноважень голови правління ОСОБА_1 у зв`язку із неналежним виконанням службових обов`язків та обрано ОСОБА_2 на посаду голови правління, ОСОБА_3 заступником голови правління (т. 2, а. с. 189).

25.03.2019 головою ГО "ГК "Світанок-Авто" ОСОБА_4 видано наказ № 2 про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України з 26.03.2019 та наказано приступити до виконання обов`язків голови правлiння ГО "ГК "Світанок-Авто" ОСОБА_5 з 27.03.2019. Позивач вказав, що копію даного наказу він отримав 18.02.2020 за поданою ним заявою №31 від 11.02.2020 .

04.04.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано зміни до установчих документів юридичної особи, зміни повного та скороченого найменування, інші зміни (запис № 3006255) та внесено зміни до відомостей про юридичну особу, зміна керівника юридичної особи, зміна складу підписантів (запис № 4006255) .

Рішенням засідання правління ГО "ГК "Світанок плюс", яке оформлене протоколом від 05.09.2019 № 5/09/19 обрано головою правління організації ОСОБА_6

13.01.2022 головою правлiння ГО "ГК "Свiтанок плюс" ОСОБА_6 видано наказ № 2 "Про внесення змін до наказу вiд 25.03.2019 р. № 2", за яким на виконання рішення позачергових загальних зборів МГО "ГК "Світанок", яке оформлене протоколом від 26.02.2019 № 26/02-19, наказано повноваження голови правлiння МГО "ГК "Світанок" ОСОБА_1 вважати припиненими з 26.03.2019 відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК України (п. 1); ОСОБА_7 вважати таким, що приступив до виконання обов`язків голови правлiння ГО "ГК "Свiтанок Авто" з 27.03.2019 (п. 2).

Вищевказані обставини встановлені судом в процесі розгляду справи № 295/3068/20 за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" про визнання наказів про звільнення № 2 від 25.03.2019 та № 2 від 13.01.2022 незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі № 295/3068/20 закрито провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 2 від 25.03.2019, виданого Громадською організацією "Гаражний кооператив "Світанок-Авто" про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України; внесено зміни до наказу Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" від 13.01.2022 № 2 в частині дати припинення повноважень голови правління Міської громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок" ОСОБА_1 з 26.03.2019 на 04.09.2019; стягнуто з Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок плюс" на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.03.2019 по 04.09.2019 в розмірі 47 448, 06 грн.

Відповідно до банківської виписки по картковому рахунку, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47448, 06 грн. ГО "ГК "Світанок Авто" перерахувало позивачу 28.03.2024р. у виконавчому провадженні №74550714 (т.2, а.с.15).

Згідно довідки форми ОК-7, яка містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок та страховий стаж позивачу за березень 2019 року нараховано 14585,19 грн. заробітної плати (т.1, а.с.9), яка за твердженням позивача, йому не була виплачена ні на дату звільнення 26.03.2019 р., ні на 04.09.2019 р.

26.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про виплату заробітної плати за березень 20219 року та компенсації за невикористану відпустку (а.с.72 т.2). В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що відповідач відреагував на звернення позивача або сплатив кошти.

Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47448,06 грн. та заробітна плата за березень 2019 року мали бути виплачені в день звільнення - 04.09.2019, проте фактично виплата по сумі 47448,06 грн. відбулася через виконавчу службу лише 28.03.2024 року, а по заборгованості по заробітній платі взагалі виплат не було, позивач заявив до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2019 по 31.12.2022 в загальній сумі 355 219,26 грн.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за березень 2019 року в розмірі 14585,19 грн. та 47448,06 грн. середнього заробіток за час вимушеного прогулу, який стягнуто на підставі постанови Північно-Західного апеляційного господарського суду у справі № 295/3068/20, позивач, посилаючись на норми Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" заявив до стягнення з відповідача 35699,52грн. компенсації втрати частини доходів за період з 05.09.2019 року до 28.03.2024 року.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

ОСОБА_1 , як бувший керівник МГО "ГК "Свiтанок", звернувся до суду з метою захисту свого права, порушеного в результаті невиплати йому під час звільнення заробітної плати за березень 2019 р.

Згідно ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Строки виплати заробітної плати передбачені ст.115 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач зазначив, що при звільненні з роботи в березні 2019 року, за даними довідки форми ОК -7 йому мала бути виплачена заробітна плата в розмірі 145685,19 грн.

Оскільки відповідач, як роботодавець, на звернення ОСОБА_1 від 26.02.2020 не повідомив йому про суми належні до виплати на день звільнення, тому суд вважає, що відомості, вказані у довідці форми ОК-7 є достовірними.

Так, довідка форми ОК-7 містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок (у межах максимальної величини) та страховий стаж за період із 2011 року.

Оскільки при звільненні мала відбутись виплата всіх сум, що належали ОСОБА_1 , тому суд вважає, що сума 14585,19 грн. включає в себе заробітну плату за період роботи до 26.03.2019 р. та компенсацію за невикористану відпустку.

З довідки форми ОК-7 вбачається, що за останні два місяці, що передували звільненню позивача (січень, лютий 2019) його заробітна плата становила 8763 грн за місяць. Тому, виходячи з заробітної плати за попередні місяці можливо розрахувати заробітну плату ОСОБА_1 , нараховану йому на дату звільнення, тобто по 26 березня 2019року.

Так, кількість робочих днів у березні 2019 року становила 20 днів. ОСОБА_1 на дату звільнення пропрацював 17 днів, тому його заробітна палата за вказану кількість днів становить 7448,55 грн. (8763,00 грн. / 20 днів * 17 днів). Оскільки матеріалами справи не підтверджується інше, то компенсація за невикористану відпуску становить 7136,64 грн. (14585,19 грн. - 7448,55 грн.).

Разом з тим, відображення у довідці форми ОК-7 суми 14583,19 грн. за березень 2019 р., з якої мав бути сплачений єдиний соціальний внесок, не доводить того, що позивач не отримував заробітну плату за березень 2019 р. , зокрема за його першу половину.

Статтею 115 КЗпП України (в редакції станом на березень 2019 р.) передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Першою половиною мiсяця вважається 15 кaлендарних днів.

Oтже, заробітна плата зa першу половину мiсяця (15 кaлендарних днів) мaє виплачуватись в пeріод з 16 пo 22 чиcло, а зa другу - з 1 пo 7 чиcло.

Оскільки законом обумовлена обов`язкова виплата заробітної плати двічі на місяць, а розмір заробітної плати зa першу половину мiсяця має бyти не мeнше оплати зa фактично відпрацьований чaс з pозрахунку тарифної cтавки (посадового окладу) пpацівника, тому суд вважає, що позивач отримав заробітну плату за першу половину березня 2019 р. в розмірі 4381,50 грн. (8763,00 грн. /20 робочих днів * 10 відпрацьованих днів).

З огляду на викладене, на дату звільнення, позивачу підлягало до виплати 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 р. (14586,19 грн. - 4381,50 грн.), з яких 3067,05 грн. заробітна плата та 7136,64 грн. компенсація за невикористану відпустку.

Оскільки матеріали справи не містять доказів сплати коштів після звільнення ОСОБА_1 згідно наказу від 26.03.2019 р., тому суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 10203,69 грн.

Щодо середнього заробітку за час затримки належних при звільненні позивачу сум суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 р.) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З 19.07.2022 р. ст. 117 КЗпП діє в новій редакції. Так, згідно ч. 1 вказаної статті: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позивач вважає, що відповідач невчасно сплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47448,06 грн., стягнутий на його користь постановою Північно-Захілного апеляційного господарського суду у справі № 295/3068/20 та заборгованість по заробітній платі за березень 2019 р. в сумі 14585,19 грн.

У зв`язку з цим ним заявлено до стягнення 355219,26 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.09.2019 р. по 31.12.2019 р. за 81 робочий день; 2020 рік за 251 робочий день; 2021 р. за за 250 робочих днів; 2022 рік за 249 днів.

Розрахунок позивач здійснив, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці, що передували його звільненню, що становить 427,46 грн., яка встановлена судом у справі № 295/3068/20.

Дослідивши матеріали справи, а також заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позивач безпідставно вимагає стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 05.09.2019 р.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

По-перше, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 47448,06 грн., стягнутий на користь ОСОБА_1 постановою Північно-Захілного апеляційного господарського суду у справі № 295/3068/20 не підпадає під визначення "належних звільненому працівникові сум", тому позивач без відповідної правової підстави вказує цю суму, як суму яка невиплачена йому у день звільнення.

По-друге. Як встановлено судом у справі № 295/3068/20, а також зазначає сам позивач, про своє звільнення із займаної посади він дізнався в лютому 2020 р. під час роботи комісії щодо встановлення обставин діяльності кооперативу. А копію наказу про звільнення отримав 18.02.2020 р.

26.02.2020 р. позивач направив відповідачу заяву про виплату йому заробітної плати за березень 2019 р. та інших платежів, які підлягали виплаті у день звільнення (а.с. 72 т. 2).

Отже, в силу ст. 116 КЗпП України, всі розрахунки з позивачем відповідач мав здійснити не пізніше 27.02.2020 р., тобто на наступний день після пред`явлення вимоги про розрахунок.

Таким чином, оскільки право вимоги середнього заробітку за час затримки розрахунку у позивача виникло з 27.02.2020 р., тому нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.09.2019 по 26.02.2020 р. в сумі 53005,04 грн. є безпідставним.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27.02.2020 р. і до кінця 2022 р. в сумі 302214,22 грн. (355219,26 грн. - 53005,04 грн.) суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п. 71, 72).

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду зауважила таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків (п. 81-84).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (п. 87).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З огляду на викладене, суд враховує, що позивач з вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати звернувся до суду 14.12.2023 р., незважаючи на те, що про порушення свого права він дізнався у лютому 2020 р.

Позивач звертався до суду з позовом у справі № 295/17118/20 про визнання наказів про звільнення № 2 від 25.03.2019 та № 2 від 13.01.2022 незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому вимогу про стягнення належних йому при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки не заявляв.

Як встановив суд, невиплачена при звільненні сума становить 10203,69 грн., що майже в 30 разів є меншою ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (302214,22 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30221,42 грн., що становить 10 % від суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні

Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів в розмірі 35699,52 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом статті 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Приписами статей 3, 4 Закону обумовлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з пунктом 1 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Положеннями пункту 3 Порядку №159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Керуючись приписами вищевказаних норм чинного законодавства, посилаючись на те, що відповідач не виплатив вчасно заробітну плату в сумі 14585,19 грн. та 47448,06 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач заявив до стягнення 35699,52 грн. компенсації втрати частини доходу за період з вересня 2019 року по березень 2024 р. (62033,25 грн. * 157,549% /100%).

Суд частково погоджується з вимогами позивача, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду у справі 295/3068/20 в сумі 47448,06 грн., не є заробітною платою у розумінні Закону України "Про оплату праці", тому нарахування компенсації у зв`язку втратою частини доходів через порушенням строків виплати вказаної суми є неправомірним.

Враховуючи, що за березень 2019 року відповідач невиплатив позивачу 10203,69 грн., тому правомірною до стягнення є компенсація втрати частини доходу, яка нарахована на суму 8213,97 грн. (сума після утримання податків і обов`язкових платежів) за період з березня 2020 р. по березень 2024 р., що становить 4573,43 грн.

Згідно ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 44998,54 грн., з яких 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 р., 30221,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 4573,43 грн. компенсації втрати частини доходу.

Щодо тверджень відповідача пропорушення позивачем приписів ст.233 КЗпП України, суд звертає увагу, що Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судові витратиа результатами розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог в сумі 44998,54 грн., на відповідача покладається судовий збір в розмірі 539,98 грн.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Громадської організації "Гаражний кооператив "Світанок Плюс" ( 10020, м. Житомир, пров. 4-й Вільський, 30, )

на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

- 10203,69 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2019 р.;

- 30221,42 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- 4573,43 грн. компенсації втрати частини доходу.

- 539,98 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.06.25

Суддя Сікорська Н.А.

1- до справи

2 - позивачу (рек. з повід.)