РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.06.2025Справа № 910/2414/25
За позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР»

про стягнення 1 533 815, 91 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

представники учасників справи:

від позивача: Поліщук М.В.;

від відповідача: Жуков Д.О.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» (надалі - відповідач) про стягнення суми безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою в сумі 1 700 815, 91 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.13 Конституції України, ст. 1212 Цивільного кодексу України, ст.79-1, 116, 120, 122, 123, 124, 152, 206 Земельного кодексу України, ст.14, 284 Податкового кодексу України, мотивовані тим, що відповідач набувши право власності на нерухоме майно по вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва, що розташоване на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032, своєчасно не оформив та не зареєстрував речові права на земельну ділянку, не вносив плату за користування нею в повному обсязі, внаслідок чого за період з 30.06.2023 по 02.06.2024 безпідставно зберіг грошові кошти у вигляді орендної плати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/2414/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 26.03.2025.

21.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату, разом із клопотанням про продовження строку на подання відзиву на 15 днів, в зв`язку з хворобою останнього та частковим визнанням відповідачем позовних вимог, для чого потрібно отримати виписки банку.

У підготовче засідання 26.03.2025 з`явилась представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився. Суд, протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України повторно витребував у позивача виписку банку про рух коштів. Також суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів. Крім цього, суд розглянувши клопотання відповідача про продовження строку на подання відзиву, протокольною ухвалою задовольнив його та продовжив відповідачу строк для подання відзиву до 09.04.2025 включно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 відкладено підготовче засідання на 09.04.2025.

08.04.2025 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшли документи.

08.04.2025 від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній частково визнає позовні вимоги, а саме в сумі 551 552,15 грн, у задоволенні іншої частини позову заперечує, зазначаючи, що ним сплачувався в спірний період згідно власних розрахунків земельний податок за користування земельною ділянкою. Крім того, в зв`язку з визнанням позовних вимог на суму 551 552,15 грн просить суд зменшити на 50% розмір судового збору в цій частині. Також просить суд розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців шляхом сплати по 45 962,68 грн на місяць.

У підготовче засідання 09.04.2025 з`явились представники сторін. Суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання на 23.04.2025.

14.04.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, разом із заявою про зменшення позовних вимог на 167 000,00 грн, а саме позивач просить суд стягнути з відповідача 1 533 815, 91 грн.

У підготовче засідання 23.04.2025 з`явились представники сторін. Суд протокольною ухвалою, з урахуванням думки представника відповідача прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог від 14.04.2025 та постановив подальший розгляд справи здійснювати з її урахуванням. Також суд протокольною ухвалою встановив відповідачу строк на надання пояснень щодо позову, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, протягом 5 днів, з дня постановлення судом даної протокольної ухвали. Крім цього, суд протокольною ухвалою в порядку ст.74 ГПК України витребував у позивача письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 відкладено підготовче засідання на 07.05.2025.

23.04.2025 від представника позивача надійшла заява про повернення судового збору в розмірі 2 004,00 грн, у зв`язку зі зменшенням позовних вимог.

28.04.2025 від представника позивача на виконання ухвали суду надійшли письмові пояснення.

29.04.2025 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення

У підготовче засідання 07.05.2025 з`явились представники сторін. Суд протокольною ухвалою, з урахуванням думки представника позивача, долучив подані 29.04.2025 відповідачем письмові пояснення до матеріалів справи.

Також враховуючи, що під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливості надання доказів чи заявлення клопотань і пояснень по справі, протокольною ухвалою судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.06.2025.

У судовому засіданні 03.06.2025 представник позивача надала пояснення по суті позовних вимог та позов просила задовольнити, представник відповідача позов визнав частково, а саме в сумі 551 552,15 грн, у іншій частині проти задоволення позову заперечував.

У судовому засіданні 03.06.2025 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.02.2024 за №415521564, 29.07.2021 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» (відповідачем) зареєстровано право власності на:

- склад № 1 (літ. 2Г) загальною площею 284,2 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2021 № 3310, номер відомостей про речове право 43230442;

- нежитлову будівлю (літ. И) загальною площею 2 358,8 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2021 № 3312, номер відомостей про речове право 43230951;

- нежитлову будівлю (літ. Л) загальною площею 4 231 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2021 № 3311, номер відомостей про речове право 43231729.

Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :79:054:0032 площею 0,6733 га, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30.06.2023 Відділом №5 Управління надання адміністративних послуг Головного Держгеокадастру в Чернігівській області на підставі проекту землеустрою щодо інвентаризації земель, з кодом виду цільового призначення - 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

29.02.2024 Київської міською радою (позивачем) ухвалено рішення від 29.02.2024 № 7871/7912 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на вул. Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва», згідно якого вирішено передати відповідачу, в оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,6733 га (кадастровий номер :79:054:0032) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на вул. Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (договори купівлі-продажу нерухомого майна від 29.07.2021 за № 3310, 3311, 3312, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.07.2021, номери відомостей про речове право 43230442, 43230951, 43231729).

На підставі вказаного рішення між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 03.06.2024 № 446 (надалі - договір).

Згідно п. 2.1. договору, об`єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером :79:054:0032, розмір ділянки 0,6733 га на вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 51 113 320,15 грн (п.2.2. договору).

Відповідно до п.3.1. договір укладено на 5 років.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що відповідач з моменту набуття права власності на нерухоме своєчасно не оформив право власності або користування на земельну ділянку площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032 по вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва (на якій розташоване та зареєстроване на праві власності нерухоме майно), а тому в період з 30.06.2023 по 02.06.2024 використовував вказану земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Отже, з 30.06.2023 (дата формування земельної ділянки) за переконанням позивача, відповідач без достатніх правових підстав, не сплачуючи орендну плату в повному обсязі, використовував земельну ділянку площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032 по вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва для обслуговування розташованого та зареєстрованого на ній нерухомого майна, що є підставою для стягнення з останнього безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18 неодноразово зазначав, що при розгляді справ про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої плати підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина 4 статті 791 Земельного кодексу України).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру №НВ-024 від 09.04.2024, Відділом №5 Управління надання адміністративних послуг Головного Держгеокадастру у Чернігівській області на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, з кодом виду цільового призначення - 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, зареєстровано 30.06.2023 в Державному земельному кадастрі земельну ділянку площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032 по вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва.

Отже, земельна ділянка з кадастровим номером :79:054:0032 по вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва в розумінні статті 791 Земельного кодексу України сформована та є об`єктом цивільних прав з 30.06.2023. Інформація щодо форми власності в Державному земельному кадастрі відсутня.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю (частина 1 статті 83 Земельного кодексу України).

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (пункт а частина 2 статті 83 Земельного кодексу України).

Суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності (пункт б частини 1 статті 80 Земельного кодексу України).

Отже, земельна ділянка за кадастровим номером :79:054:0032 по вулиці Казимира Малевича, 86 у Голосіївському районі міста Києва належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується самими сторонами, на земельній ділянці за кадастровим номером :79:054:0032 розташовані об`єкти нерухомості, що належать на праві власності відповідачу.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 Земельного кодексу України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина 1 статті 93 Земельного кодексу України).

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 Земельного кодексу України).

Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частини 2 статті 120 Земельного кодексу України у редакції чинній станом на дату набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина 1 статті 125 Земельного кодексу України).

Як убачається з положень статті 120 та 125 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат.superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.12.2021 в справі №924/856/20, від 27.09.2022 у справі №922/423/19, від 02.11.2022 у справі №915/766/21, від 16.11.2022 у справі №922/519/20, від 20.12.2022 у справі №924/250/19, від 06.09.2023 у справі №910/5909/22.

Слід зазначити, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов:

набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка (частина 1 статті 206 Земельного кодексу України).

Плата за землю справляється відповідно до закону (частина 2 статті 206 Земельного кодексу України).

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пункту 14.1.1.47 статті 14 Податкового кодексу України).

Оскільки, відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, то єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.

Отже, з огляду на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :79:054:0032 є сформованою у розумінні статті 791 Земельного кодексу України з 30.06.2023, то позивач правомірно обраховує розмір безпідставно збережених відповідачем коштів орендної плати за період з 30.06.2023 по 02.06.2024, тобто до дати укладення з відповідачем договору оренди 03.06.2024.

Відповідно до пунктів 14.1.125, 14.1.136 статті 14 та статті 288.5 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (пункту 284.1. статті 284 Податкового кодексу України).

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Зокрема, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу для земельних ділянок, нормативно грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки (пункт 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 року в справі № 629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 в справі № 320/5877/17 (пункт 71).

Висновок про те, що належним доказом розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути витяг, довідка або технічна документація з нормативної грошової оцінки, Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 09.11.2021 в справі №905/1680/20.

Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-024 від 02.04.2024 нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :79:054:0032 становить 51 113 320,15 грн.

Згідно з пунктом 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кі = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті, а тому не потребує доказування. Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyunormatyvnoyi- groshovoyi-oczinky-zemel-za-2023-rik/) значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік становить 1,051.

Отже, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2023 рік відповідно до вимог законодавства становить 48 633 035,35 грн (51 113 320,15/1,051).

При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2023 рік визначена позивачем невірно так як, на думку представника відповідача, коефіцієнт індексації може застосовуватись лише кумулятивно (накопичувально), як необґрунтовані, оскільки, по-перше, дійсно нормативно-грошова оцінка землі за наступні роки визначається кумулятивно з урахуванням індексації за попередній рік, тоді як законодавчо не заборонено розраховувати нормативно-грошову оцінку землі за попередній рік віднімаючи індексацію, тобто віднімаючи її фактичне подорожання, по-друге, доказів того, що нормативно-грошова оцінка землі в 2023 році була іншою, в тому числі меншою, ніж визначена позивачем, відповідачем суду, в порядку передбаченому ГПК України, не надано та, зокрема, клопотання про призначення експертизи не заявлялось.

Ставка орендної плати визначена позивачем відповідно до додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; 01.01.2022-02.06.2024 - відповідно до додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14.12.2023 № 7531/7572, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки). До земель з видом цільового призначення - 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, застосовується ставка орендної плати - 5%.

Розрахунок орендної ставки за користування відповідачем земельною ділянкою позивач здійснив у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за кожен день оренди відповідного місяця.

Відповідно до розрахунку позивача загальна сума відшкодування розраховується таким чином: з 30.06.2023 по 31.12.2023 - 48 633 035,35*5%/365*185 днів = 1 232 481,03 грн, з 01.01.2024 по 02.06.2024 - 51 113 320,15*5%/366*154 дні = 1 075 334,88 грн, а разом: 1 232 481,03 + 1 075 334,88 = 2 307 815,91 грн

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок орендної плати за період з 30.06.2023 по 02.06.2024, вважає правомірним нарахування відповідачу плати за користування земельною ділянкою за кадастровим номером :79:054:0032 у загальному розмірі 2 307 815,91 грн.

За даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 26.12.2024 № 37329/5/26-15-04-15-05) відповідач подавав податкові декларації по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) стосовно спірної земельної ділянки та орендну плату за землю за 2024 рік сплачував у розмірі 607 000,00 грн.

Одночасно, згідно копій платіжних інструкцій наданих відповідачем за спірний період ним сплачено 774 000,00 грн, а саме за січень 2024 року - 130 000,00 грн, лютий 2024 року - 154 000,00 грн, березень 2024 року - 169 000,00 грн, квітень 2024 року - 154 000,00 грн, травень 2024 року - 167 000,00 грн.

Інші платіжні інструкції надані відповідачем суд не бере до уваги, оскільки вони не стосуються спірного періоду. При цьому, суд зазначає, що платіжна інструкція №1005 від 01.08.2024 про сплату орендної плати за червень 2024 року в сумі 156 000,00 грн не підтверджує оплату земельного податку за період з 01.06.2024 по 02.06.2024, тобто до дати укладення 03.06.2024 договору оренди, так як вказані кошти сплачувались відповідачем саме, як орендна плата, тобто за договором, а також згідно договору оренди земельної ділянки від 03.06.2024 річна орендна плата за земельну ділянку становить 2 555 666,01 грн на рік, а тому вказана сума навіть не погашає орендної плати за червень 2024 року згідно договору оренди земельної ділянки, яка складає 196 051,09 грн (2 555 666,01/365х28).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за спірний період складає 1 533 815,91 грн (2 307 815,91 грн нараховано позивачем - 774 000,00 грн сплачено відповідачем).

Доказів погашення вказаної суми заборгованості матеріали справи не містять, одночасно, відповідачем визнається сума боргу в розмірі 551 552,15 грн.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 1 533 815,91 грн, відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 1 533 815, 91 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою загальною площею 0,6733 га за кадастровим номером :79:054:0032.

Щодо розподілу судового збору суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах:

- майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання позову в даній справі про стягнення 1 700 815,91 грн позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 20 409,79 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №223 від 21.02.2025.

У подальшому позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду, у зв`язку з чим має місце нова ціна позову - 1 533 815, 91 грн.

Судовий збір за розгляд майнової вимоги про стягнення 1 533 815, 91 грн становить 18 405,79 грн.

Отже, в зв`язку зі зменшенням позовних вимог позивач має на повернення надмірно сплаченого судового збору в розмірі 2 004,00 грн.

У свою чергу, відповідачем визнано позовні вимоги в частині стягнення коштів у загальному розмірі 551 552,15 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення коштів у загальному розмірі 551 552,15 грн, то судовий збір у розмірі 3 309,31 грн (50% судового збору, який підлягав сплаті), підлягає поверненню позивачу.

Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 5 313,31 грн (2 004,00 грн+3 309,31 грн), враховуючи клопотання про повернення, підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

В іншій частині судовий збір покладається на відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 331 Господарського процесуального кодексу України, відстрочка або розстрочка виконання судового рішення можлива лише у випадках, коли існують обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (частини 3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до приписів ст.74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України саме на заявника покладається обов`язок доведення існування відповідних обставин.

Розстрочка/відстрочка виконання судового рішення є винятковим засобом, який застосовується судом за наявності обґрунтованих доказів того, що негайне виконання рішення призведе до суттєвого погіршення фінансового стану заявника або до інших критичних наслідків.

Проте, відповідач, посилається тільки на відсутність його вини в несплаті заборгованості, разом з тим доказів щодо несприятливого фінансового стану відповідача чи доказів, які б свідчили про те, що негайне виконання рішення суду у даній справі суттєво ускладнить його фінансовий стан або унеможливить виконання основних функцій, відповідачем не надано.

З огляду на наведене, відповідачем не доведено та судом не встановлено наявності обставин для розстрочення виконання судового рішення в даній справі.

Викладені в клопотанні доводи не є безумовною підставою для надання розстрочення судового рішення.

Відтак, клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення в справі №910/2414/25 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» (03150, місто Київ, вулиця Малевича Казимира, будинок 86Л, офіс 5, ідентифікаційний код 44375746) на користь Київської міської ради (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) 1 533 815 (один мільйон п`ятсот тридцять три тисяч двісті вісімсот п`ятнадцять) грн 91 коп. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та 13 092 (тринадцять тисяч дев`яносто дві) грн 48 коп. судового збору.

3. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ВМГ ЦЕНТР» про розстрочення виконання рішення відмовити.

4. Повернути Київській міській раді (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36, ідентифікаційний код 22883141) з Державного бюджету України 5 313 (п`ять тисяч триста тринадцять) грн 31 коп. надмірно сплаченого судового збору згідно платіжної інструкції №223 від 21.02.2025, оригінал якої залишається в матеріалах судової справи №910/2414/25.

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 12.06.2025.

Суддя Я.А.Карабань