ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2025 р. Справа №914/1061/25

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Твій Продукт від 06.05.2025 (вх. №01-05/1370/25 від 06.05.2025)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.04.2025 (суддя Щигельська О.І.)

у справі № 914/1061/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Твій Продукт, м.Рівне

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Трансмарт СМ, с.Ставчани Львівського району Львівської області

про стягнення 339388,87 грн

за участю представників:

від скаржника (позивача): адвокат Пелюховська Х.Б.

від відповідача: не з`явився

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.04.2025 у справі №914/1061/25 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Твій Продукт про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.04.2025 у справі №914/1061/25 та прийняти нове рішення, яким заяву ТзОВ ТВІЙ ПРОДУКТ про вжиття заходів забезпечення позову задоволити, вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ТРАНСМАРТ СМ в межах суми 339 388,87 грн., які знаходяться на банківському рахунку ТзОВ ТРАНСМАРТ СМ НОМЕР_1 в АТ ПУМБ, МФО 334851, або які знаходяться в інших банківських та/або фінансових установах, які будуть виявлені виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, які перебувають у касі або надходять до неї; судові витрати покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 30.05.2025, призначено розгляд справи на 04.06.2025.

В судовому засіданні 04.06.2025 представниця апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала, просила оскаржену ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задоволити заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідач явки представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, з огляду на таке.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст заяви про забезпечення позову, заперечень відповідача та ухвали суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю Твій Продукт звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Трансмарт СМ про стягнення 339388,87 грн заборгованості, з яких: 337277,16 грн основного боргу, 50,15 грн інфляційне збільшення, 338,18 грн 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи №914/1061/25 вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) сторін.

24.04.2025 позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми 339 388,87 грн., які знаходяться на банківському рахунку ТзОВ Трансмарт СМ НОМЕР_1 в АТ ПУМБ, МФО 334851, які знаходяться в інших банківських та/або фінансових установах, які будуть виявлені виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, які перебувають у касі або надходять до неї.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що позивач виявив ознаки припинення господарської діяльності відповідача та велику кількість судових справ за позовами постачальників відповідача про стягнення заборгованості, що свідчить про потенційні ризики вчинення відповідачем дій, що будуть спрямовані на ухилення від виконання рішення суду.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, зазначав, що доводи позивача про нестабільний фінансово-економічний стан відповідача є припущеннями позивача, які не підтверджені належним чином.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржену ухвалу про відмову у вжитті заходів забезпечення позову, дійшов таких висновків:

- заявник не подав належних доказів щодо підтвердження тяжкого фінансового становища відповідача, щодо наявності значної кількості заборгованості чи не виконаних зобов`язань перед іншими контрагентами, щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань чи на уникнення спілкування з позивачем, тобто не довів факту реальної можливості невиконання рішення суду про стягнення коштів, якщо таке буде постановлено в цій справі, заявник не довів;

- розмір боргу, який підлягає встановленню та перевірці під час розгляду справи, не є достатньою підставою та належним обґрунтуванням необхідності вжиття заходів забезпечення позову;

- один лише факт порушення договірного зобов`язання, якщо такий мав місце у відносинах сторін, не свідчить про існування обставин, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, як цього вимагає ст. 136 Господарського процесуального кодексу України;

- зазначення позивачем про факт невиконання зобов`язання з оплати вартості поставленого в грудні 2024 - лютому 2025 у сумі 339338,87 грн за відсутності доказів та обґрунтованих припущень, що свідчать про наявність передумов для ухилення відповідача від виконання грошових зобов`язань, що є предметом спору, та утруднення виконання рішення про задоволення позову, якщо таке буде постановлене, не є належним обґрунтуванням наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач;

- не може вказувати про неможливість виконання рішення суду та обставина, що розмір заборгованості ТзОВ «Трансмарт СМ» перевищує розмір його статутного капіталу, адже, в основному, статутний капітал не є єдиним джерелом формування коштів товариства;

- заявник не надав доказів для підтвердження тяжкого фінансового становища ТзОВ «Трансмарт СМ», наявності значної заборгованості чи невиконаних зобов`язань перед іншими контрагентами, зокрема рішень суду про стягнення з боргу, що набрали законної сили.

- наявність лише припущень щодо можливого виникнення ускладнень під час виконання судового рішення у справі у разі задоволення позову, не є беззаперечним свідченням наявності підстав вважати, що виконання рішення у справі буде ускладнено, або унеможливлено.

- позивач в обґрунтуванні поданої заяви не довів суду, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання чи призвести до невиконання рішення суду, оскільки припущення представника позивача, викладені у заяві, не містять переконливої та підтвердженої доказами наявності підстав для забезпечення позову.

Узагальнені доводи апелянта (позивача).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржену ухвалу постановлено з порушенням вимог процесуального та матеріального законодавства, без з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неналежним дослідженням доказів у справі та без застосування практики Верховного Суду в аналогічних категоріях спорів.

На переконання апелянта, висновок суду про те, що заявник не подав належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання чи призвести до невиконання рішення суду не відповідає дійсності, адже позивач навів доводи, що підкріплюються відповідними доказами та свідчать про наявність реального ризику невиконання майбутнього судового рішення.

Так, в підтвердження підстав для забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позову 339 388,87 грн., які знаходяться на банківських рахунках або перебувають у касі заявник виклав такі доводи:

- закриття магазинів мережі «Свій маркет», в якій відповідач здійснює господарську діяльність (що підтверджується фотознімками та чеками РРО (касових апаратів)); підтвердженням того факту, що відповідач здійснює господарську діяльність під ТМ «Свій Маркет» є укладений між сторонами договір поставки з додатками, що містять чітке візуальне маркування логотип «Свій Маркет» у верхньому правому куті;

- припинення функціонування офіційного сайту https://sviymarket.com/kontakty-288 відповідача, домен якого більше не обслуговується, а термін дії хостингу минув;

- відсутність вакансій на сайтах з пошуку роботи (work.ua, robota.ua);

- відповідач є боржником перед: - АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (розмір основного зобов`язання 100000000,00 грн., строк виконання зобов`язання - 27.12.2032, в порядку забезпечення вказаного боргу передано в іпотеку нерухоме майно, номер запису про іпотеку №50636010, №50635512, №49115669, №49599236); - АТ «ОТП Банк» (розмір основного зобов`язання 20000000,00 грн., строк виконання зобов`язання - 13.08.2026, в порядку забезпечення вказаного боргу передано в іпотеку нерухоме майно, номер запису про іпотеку №51362146);

- збільшення кількості судових справ, оскільки станом на 14.03.2025 (на день пред`явлення заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви) в провадженні Господарського суду Львівської області та Західного апеляційного господарського суду перебувало 10 судових справ за позовами різних постачальників продукції, натомість на день звернення із заявою про забезпечення позову під час розгляду справи (24.04.2024) в провадженні Господарського суду Львівської області та Західного апеляційного господарського суду перебувають понад 20 справ;

- розмір заборгованості відповідача перед апелянтом є більшим, аніж розмір статутного капіталу, що становить лише 100 000.00 грн.

Апелянт вважає, що наведені аргументи не тільки вказують на наміри відповідача вчиняти дії безпосередньо щодо приховування своїх активів, погіршення фінансового становища, а й про недобросовісну поведінку останнього, а отже залишається не зрозумілим той факт, чому суд не взяв до уваги обставини, що мають значення для справи.

Суд залишив поза увагою викриття факту припинення відповідачем господарської діяльності за адресами роздрібної торгівлі (мережа магазинів «Свій Маркет»), наявних судових проваджень стосовно відповідача, перереєстрації РРО в роздрібних магазинах, передачі нерухомого майна в іпотеку, що слугують підтвердженням того, що у разі незастосування заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, що містяться на його рахунках в межах ціни позову є підставні ризики вважати про унеможливлення виконання майбутнього судового рішення.

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції допустив суттєві порушення процесуального законодавства при вирішенні питання щодо забезпечення позову, зокрема, проігнорував ключові обставини, які мають істотне значення для вирішення питання щодо доцільності застосування заходів забезпечення позову, а саме:

- предметом позову є вимога виключно майнового характеру стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 339 388,87 грн., а відтак, у разі задоволення позовних вимог, виконання судового рішення безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів;

- запропонований захід забезпечення у вигляді арешту грошових коштів є прямо пов`язаний з предметом спору, пропорційний заявленим вимогам, та спрямований на запобігання ризику невиконання можливого судового рішення;

- підтверджена доказами наявність фактичних обставин, що свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання (реалізація майна, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, тощо);

- не враховано, серед іншого, адекватність та співмірність такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача у межах майнової вимоги та не враховано, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення;

- за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить в суду позивач;

- накладення арешту на грошові кошти носить тимчасовий характер, не порушує права та охоронювані законом інтереси відповідача або третіх осіб, а також не блокує його господарську діяльність.

В оскарженій ухвалі суд вказав, що не обґрунтовано вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках товариства в межах ціни позову навпаки можуть призвести до перешкод у здійсненні господарської діяльності та в свою чергу погіршення майнового стану сторони, однак, такий висновок не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.07.2024 у cправі №916/143/24, відповідно до яких арешт коштів на рахунках означає, що гроші залишаються у власності боржника і знерухомлюються з метою недопущення виведення грошових коштів з рахунків боржника й уникнення виконання судового рішення у майбутньому, такий захід може бути скасований у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову; немає підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи третіх осіб, оскільки грошові кошти залишаються у володінні та користуванні відповідача, а можливість ними розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір.

Апелянт просить звернути увагу на те, що суд першої інстанції не врахував правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.12.2023 у справі №904/1934/23, на яку покликався позивач у заяві про забезпечення позову і відповідно до якої у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. У разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить в суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що в аналогічних справах, розглянутих Господарським судом Львівської області, приймались рішення про задоволення заяв про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти боржника, що містяться на його рахунках, зокрема у справі № 914/1243/23 (від 20.04.2023), №914/652/23 (від 19.05.2023), а також не врахував недобросовісну поведінку відповідача та систематичне надання недостовірної інформації у судовому процесі, що проявлялось, зокрема, в такому: - факт приховування припинення господарської діяльності; - ухилення від оплати за отриманий товар; - зазначення у запереченнях на заяву про забезпечення позову неправдивого строку оплати за товар; - зазначення у запереченнях на заяву про забезпечення позову, що строк оплати за окремими видатковими накладними не минув, всупереч тому, що строк оплати за останньою ВН/ТТН № 43581 від 14.02.2025 р. настав ще 10.04.2025; - систематичні спроби применшити обсяг заборгованості шляхом безпідставного ствердження про «незначне» прострочення оплати; - твердження про відсутність діяльності під ТМ «Свій Маркет», незважаючи на те, що укладений між сторонами договір поставки та відповідні додатки до нього містять чітке візуальне маркування логотип «Свій Маркет» у верхньому правому куті документів.

Відповідач, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Вжиття заходів забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У п.1 ч.1 ст.137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ст.140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи чи фізичної особи-підприємця, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другою статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного суду від 19.07.2024 у справі № 917/1862/21.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.03.2025 у справі №914/735/25 відмовлено у задоволенні заяви ТзОВ «Твій продукт» про забезпечення позову до подання позовної заяви до ТзОВ «Трансмарт СМ» про стягнення заборгованості у розмірі 361 594,34 грн.

02.04.2025 ТзОВ «Твій продукт» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ «Трансмарт СМ» про стягнення заборгованості в розмірі 339 388,87 грн., яка складається з основного боргу та штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТзОВ «Твій продукт» (позивач/постачальник) і ТзОВ «Трансмарт СМ» (відповідач/покупець) уклали договір поставки №010324/0ЗП від 01.03.2024 з протоколом узгодження розбіжностей від 01.03.2024, на виконання умов якого постачальник передав покупцю товар на суму 2 113 980,12 грн, що підтверджується видатковими накладними у кількості 67 шт., підписаними представниками відповідача, та прийнятим покупцем податковим кредитом згідно із зареєстрованими податковими накладними та розрахунками коригувань, що підтверджується податковими накладними та розрахунками коригувань з кабінету програми M.E.DOC. позивача.

Відповідно до п.6.5. договору оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 40 календарних днів з дня поставки товару. 01.07.2024 сторони уклали додаткову угоду №8/1, у якій узгодили змінити п.6.5. договору та визначити оплату товару протягом 55 календарних днів з дати поставки товару. Проте, в порушення вимог п.6.5. договору відповідач зобов`язання з оплати товару не виконав.

Позивач зазначає, що в рамках досудового врегулювання спору 06.03.2025 скерував відповідачу вимоги виконати договірні зобов`язання та сплатити заборгованість у семиденний строк від дня їх отримання. 08.03.2025 та 10.03.2025 відповідач отримав вказані вимоги, але відповіді не надав, обов`язку оплати за товар не виконав. Загальна сума грошового зобов`язання становить 337 277,16 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- ВН/ТТН №155350 від 20.12.2024 на суму 47 958,54 грн. (частково погашена на суму 41 690,10 грн.) сума заборгованості становить 6 268,44 грн.;

- ВН/ТТН №155718 від 27.12.2024 на суму 33 146,22 грн.;

- ВН/ТТН №40116 від 03.01.2025 на суму 24 400,14 грн.;

- ВН/ТТН №40685 від 10.01.2025 на суму 40 406,1 грн.;

- ВН/ТТН №41275 від 17.01.2025 на суму 40 196,64 грн.

- ВН/ТТН №41831 від 24.01.2025 на суму 51 397,98 грн.;

- ВН/ТТН №42441 від 31.01.2025 на суму 41 040,12 грн.;

- ВН/ТТН №42988 від 07.02.2025 на суму 47 820,9 грн.;

- ВН/ТТН №43581 від 14.02.2025 на суму 52 600,62 грн.

Також у позовній заяві зазначено, що строк оплати згідно ВН/ТТН № 42988 від 07.02.2025 на суму 47 820,9 грн. та ВН/ТТН №43581 від 14.02.2025 на суму 52 600,62 грн. ще не настав, однак настане на дату відкриття провадження по справі, а саме: згідно ВН/ТТН № 42988 від 07.02.2025 03.04.2025, ВН/ТТН № 43581 від 14.02.2025 - 10.04.2025. Крім того, відповідач підписав акт звірки взаєморозрахунків станом на 20.03.2025, чим визнав в повному обсязі заборгованість у розмірі 337 277,16 грн.

Позивач нарахував відповідачу пеню за порушення строків оплати в розмірі 1 723,38 грн., три відсотки річних в розмірі 338,18 грн. та інфляційні втрати за період прострочки в розмірі 50,15 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо розміру боргу, зазначив, що відповідно до п.6.5.2. договору поставки оплата здійснюється з вирахуванням сум, які підлягають оплаті постачальником покупцю згідно з умовами договору поставки та вартості залишків постачальника у покупця згідно з внутрішнім обліком покупця; вартість товарних залишків постачальника у покупця становить 27 973,22 грн., в акті звірки розрахунків міститься інформація про рух коштів та не відображається вартість товарних залишків; доцільним є узгодження суми боргу без врахування товарних залишків або повернення цих товарів постачальнику та підписання остаточного акту звірки; враховуючи те, що сума фактичного боргу є меншою, ніж заявлено позивачем, коригуванню також підлягають заявлені ним штрафні санкції.

У заяві про забезпечення позову ТзОВ «Твій продукт» повідомило суд про те, що йому стало відомо про те, що відповідач не лише має значні суми заборгованості перед своїми контрагентами, а й приховує факти припинення господарської діяльності за адресами поставки/реалізації товарів та не виконує зобов`язання з їх оплати.

До заяви та додаткових пояснень до неї позивач надав ряд доказів, а саме:

- копію договору поставки №010324/0ЗП від 01.03.2024 з логотипом торгової марки «Свій маркет» у правому верхньому кутку аркушів договору на підтвердження тієї обставини, що відповідач здійснює свою діяльність під торговою маркою «Свій маркет»;

- акти звірки розрахунків, підписані сторонами: за період з 01.03.2025 20.03.2025, за січень 2025 року, за лютий 2025 року, - на підтвердження тієї обставини, що відповідач систематично не виконує зобов`язання за договором;

- фотографії місць розташування магазинів «Свій маркет» станом на 23.04.2025 за адресами: м.Львів, вул.Пекарська, 31, - магазин зачинено, на вхідних дверях розміщено рекламний буклет «Сімі»; м.Львів, вул. Зелена, 28 магазин зачинено; м.Львів, вул.Коперника, 10 магазин зачинено; м.Львів, вул.С.Бандери,25 і вул.Шевченка, 60 заміна рекламної вивіски «Свій маркет» на рекламну вивіску «Сімі», на чеку РРО (касових апаратів) вказано юридичну особу ТзОВ «Клевер Сторс», магазин «Сімі» маркет) на підтвердження обставин припинення господарської діяльності у магазинах, в яких раніше здійснювалась реалізація товару відповідно до умов укладеного між сторонами договору;

- роздруківка скрін-шоту з сайту sviymarket.com з повідомленням про те, що термін дії хостингу минув, роздруківки скрін-шотів з сайтів work.ua та robota.ua, з інформацією про відсутність актуальних вакансій в мережі продуктових магазинів «Свій маркет» на підтвердження обставин припинення господарської діяльності відповідача;

- інформаційну довідку №423794829 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.04.2025 щодо ТзОВ «Трансмарт СМ» - на підтвердження того, що нерухоме майно відповідача перебуває в іпотеці АТ «ПУМБ» та АТ «ОТП Банк»;

- копії рішень, судових наказів, ухвал про відкриття проваджень у справах Господарського суду Львівської області про стягнення з ТзОВ «Трансмарт СМ» на користь різних юридичних осіб на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед рядом контрагентів.

Відповідач у запереченні проти вжиття заходів забезпечення позову вказував, що позивач зазначає, що здійснив поставку товару на суму 2 113 980,12 грн., з яких відповідач не сплатив 361 591,34 грн, тобто неоплачено залишилось лише 17,10 % отриманого товару; на момент звернення позивача до суду прострочення оплати частини товару є незначним, а по частині накладних строк оплати ще не настав; рішення Господарського суду Львівської області, на які покликається заявник ще набрали законної сили, а більшість справ, про які вказує заявник, перебувають в провадженні Господарського суду Львівської області та не розглянуті по суті; позивач надав ряд аргументів та доказів про роботу магазинів «Свій маркет» та «СІМІ», однак позивач не надав доказів, що відповідач працює під однією з цих торгових марок; під цими торговими марками товариство відповідача не працювало та не працює, адреси магазинів, на які покликається позивач, ніколи не використовувались відповідачем для роздрібної торгівлі; відповідач не має жодної ліцензії на торгівлю підакцизним товаром; товариство займається виключно поставкою товарів для ряду юридичних осіб; співставлення суми боргу з розміром статутного капіталу відповідача не є доказом неможливості виконання зобов`язань відповідачем зі сплати боргу без застосування заходів забезпечення позову, статутні капітали більшості товариств є малими в порівнянні з сумам оборотних коштів, які використовуються в господарській діяльності.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що окрім договору поставки з відображеним логотипом торговельної марки «Свій маркет» позивач не надав доказів того, що відповідач здійснює свою господарську діяльність як власник мережі магазинів під торговельною маркою «Свій маркет».

Відповідно до ч.4 ст.16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», який регулює відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням прав на торговельні марки в Україні, використанням торговельної марки визнається застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет.

Разом з цим, відповідно до вимог Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» право використовувати торговельну марку має власник свідоцтва України на торговельну марку, як і виключним правом власника свідоцтва є забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстровану торговельну марку.

Відповідно до відомостей зі Спеціальної інформаційної системи (СІС) Укрпатенту, які є відкритою інформацією в розумінні ст.20 Закону України «Про інформацію», власником свідоцтва на торговельну марку «Свій маркет» є ТзОВ «Смарт Гросері Альянс».

Відтак зазначення в діловій документації торговельної марки є її використанням, проте не свідчить, що відповідач здійснює свою господарську діяльність як власник мережі магазинів під цією торговельною маркою.

Вказані обставини не є предметом доказування у спорі про стягнення коштів за договором поставки, укладеним з ТзОВ «Трансмарт СМ».

Також колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що покликання на наявність інших справ про стягнення заборгованості з відповідача не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №910/1762/20.

Обставини вжиття чи невжиття заходів забезпечення позову в інших справах, які перебувають у провадженні Господарського суду Львівської області, і у яких відповідачем також є ТзОВ «Трансмарт СМ», не є тими обставинами, які підлягають врахуванню під час розгляду заяви ТзОВ «Твій Продукт» про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі, адже суд здійснює розгляд заяви з урахуванням наведеного у ній обґрунтування на підставі доданих до заяви доказів, беручи до уваги заперечення відповідача та пояснення щодо фактичних обставин спору, наведені сторонами у заявах по суті спору.

Щодо обставин передачі нерухомого майна відповідача в іпотеку банкам, то з наданої позивачем інформаційної довідки №423794829 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.04.2025 вбачається що, записи про іпотеку було зареєстровано 01.02.2023 (іпотекодержатель АТ «Перший український міжнародний банк») та 14.08.2023 (іпотекодержатель ТА «ОТП Банк»).

Таким чином, станом на момент укладення договору поставки від 01.03.2024, про невиконання якого у позові стверджує позивач, майно ТзОВ «Трансмарт СМ» вже перебувало в іпотеці.

Також позивач, покликаючись на незначний розмір статутного капіталу відповідача, не зазначає, що на час виникнення між сторонами договірних відносин статутний капітал мав інший розмір.

Відтак позивач не довів наявності жодних обставин, які би свідчили про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду, яке може бути ухвалене на користь позивача за результатами вирішення спору по суті.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, один лише факт порушення договірного зобов`язання, якщо такий мав місце у відносинах сторін, не свідчить про існування обставин, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, як цього вимагає ст. 136 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 зазначено, що можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися наявними на його рахунках грошовими коштами є беззаперечною, а тому таке розпорядження в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За вказаних умов вимога про надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

На аналогічні правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.12.2023 у справі №904/1934/23, покликається апелянт у скарзі.

Проте, слід взяти до уваги, що у цій же постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21.

У цьому конкретному випадку не йдеться про завищений стандарт доказування для заявника, оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин, які би свідчили про обґрунтованість чи вірогідність припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Враховуючи те, що апелянт не довів порушення застосування судом норм матеріального чи процесуального права, неповного дослідження обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржену ухвалу залишити без змін.

В порядку положень ст.129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Твій Продукт від 06.05.2025 (вх. №01-05/1370/25 від 06.05.2025) відмовити.

2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.04.2025 у справі №914/1061/25 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повну постанову складено 16.06.2025.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.