ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"09" червня 2025 р. м. Київ

Справа № 911/1846/25

Суддя Господарського суду Київської області А.Р. Ейвазова, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» , відповідач) про визнання виконавчого напису від 17.05.2021 №12495 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що виконавчий напис нотаріуса вчинений за відсутності підстав для того, оскільки будь-яких договорів з відповідачем не укладено та нотаріусу не надано документів. які підтверджують безспірність вимоги.

Дослідивши подану позовну заяву та додані до неї документи, суд вважає її такою, що не може бути розглянута за правилами господарського судочинства з наступних підстав.

Як визначено ст.124 Конституції України: правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Як визначено у п.7.11 постанови Верховного Суду від 01.04.2025 у справі №909/1046/23: предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів; кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст.20 ГПК України. Так, в силу ч.1 такої статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (п.1).

При цьому, така норма не містить виключного переліку справ, розгляд яких належить до компетенції господарського суду, оскільки в силу п.15 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

У постанові від 26.10.2022 у справі №229/1026/21 Велика Палата Верховного Суду визначили що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, окрім суб`єктного складу сторін є: наявність між сторонами господарських правовідносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних правовідносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У відповідній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судом встановлено, що позивачем у даній справі є фізична особа, яка згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не має та не мала статусу фізичної особи-підприємця. При цьому, у поданій позовній заяві позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 17.05.2021 №12495, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюка О.В., який виданий щодо стягнення заборгованості закредитим договором від 02.12.2018 №466951424.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, врегульовані Законом України «Про споживче кредитування» (далі Закон №1734-VIII).

Як визначено п.п.9, 11 ч.1 ст.1 Закону №1734-VIII: споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг)для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Отже, спір щодо визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, виданого у зв`язку з невиконанням договору кредиту, який укладено з фізичною особою та юридичною особою, що є відповідачем за поданим позовом, є спором, що виник з відносин споживчого кредитування.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що між сторонами виникли господарські відносини, оскільки враховуючи статус позивача, який не є суб`єктом підприємницької діяльності, правову природу договору, за яким видано виконавчий напис, між сторонами фактично виникли цивільні відносини.

Так, згідно з ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України (алі ЦПК України): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства; суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

При цьому, ЦПК України не передбачає обмежень щодо розгляду спорів з таким предметом та суб`єктним складом учасників процесу. Зокрема, у цивільному судочинстві позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.48 ЦПК України).

З огляду на викладене, а також враховуючи суб`єктний склад сторін спірних правовідносин, предмет спору, подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Згідно п.1 ч.1 ст.175 ГПК України, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства суддя відмовляє у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч.1 ст.175 ГПК України, суд повинен роз`яснити заявнику до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч.6 ст.175 ГПК України).

За загальним правилом, яке визначено ч.2 ст.27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, як визначено ч.12 ст.28 ЦПК України, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Таким чином суд роз`яснює, що позивач з позовом до відповідача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за власним вибором може звернутись або до Дніпровського районного суду міста Києва (за місцем знаходження відповідача), або до Києво-Святошинського районного суду Київської області (за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса).

Як визначено п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Клопотань про повернення судового збору на момент прийняття ухвали не надходило.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 175, 234-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті до розгляду в порядку господарського судочинства позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом десяти днів в порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя А.Р. Ейвазова