cправа № 925/1240/21
судді Білоуса В.В. до постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.06.2025 у справі № 925/1240/21.
11.06.2025 Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду прийнято постанову у справі № 925/1240/21 якою касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Здійснено відступ від викладеного в ухвалі від 12.11.2024 у справі № 922/4571/14 висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду про те, що не підлягає касаційному оскарженню ухвала апеляційного суду, постановлена за результатами розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги на дії/бездіяльність арбітражного керуючого. Відмовлено у задоволенні заяви арбітражного керуючого Корякіна Д.В. про закриття касаційного провадження.
З прийняттям вказаного судового рішення не погоджуюсь з наступних підстав.
Ухвалою Верховного Суду від 13.03.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 у справі № 925/1240/21 та постановлено здійснити перегляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Верховного Суду від 11.04.2025 справу № 925/1240/21, касаційне провадження у якій відкрите за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025, передано на розгляд судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
У вказаній ухвалі колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Пєскова В. Г. дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ліквідатора ТОВ "Седна - Агро" та закриття провадження у цій справі № 925/1240/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 (про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами).
Тобто, дійшовши висновку про необхідність передачі вказаної справи на розгляд судової палати, всупереч цим же висновкам вказана колегія суддів фактично здійснила розгляд зазначеного клопотання, тоді як у цьому випадку таке клопотання підлягало розгляду саме судовою палатою.
Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтями 35, 36 ГПК України.
Згідно із частиною першою статті 38 ГПК України з підстав, зазначених у статтях 35, 36 і 37 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.
Пунктом 5 частини першої статті 35 ГПК України передбачено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Відтак, зважаючи на необхідність уникнути сумніву сторін та учасників справи в безсторонності суду, з метою створення додаткових гарантій для усунення підстав та потенційної можливості побоюватися, що суд, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім та з метою виключення сумнівів щодо законності результатів розгляду справи, керуючись статею 35 Господарського процесуального кодексу України, судді Огороднік К. М., Жуков С. В., Пєсков В. Г. повинні були заявити самовідвід від подальшого розгляду цієї справи.
Окрім того, з прийняттям судового рішення по суті касаційної скарги не погоджуюсь з наступних підстав.
У цій справі № 925/1240/21 встановлено, що до місцевого господарського суду від ФОП Корякіна Д. В. надійшла скарга на дії (бездіяльність) ліквідатора. Ухвалою від 20.10.2023 у справі № 925/1240/21 Господарський суд Черкаської області відмовив у задоволенні скарги ФОП Корякіна Д. В. Постановою від 13.12.2023 Північний апеляційний господарський суд задовольнив частково апеляційну скаргу ФОП Корякіна Д. В., змінив мотивувальну частину ухвали Господарського суду Черкаської області від 20.10.2023 у справі № 925/1240/21, виклавши її в редакції цієї постанови, резолютивну частину ухвали залишив без змін. 01.08.2024 до суду апеляційної інстанції від Корякіна Д. В. надійшла заява про перегляд постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023 у справі № 925/1240/21 за нововиявленими обставинами. Ухвалою від 21.01.2025 Північний апеляційний господарський суд відмовив у задоволенні заяви Корякіна Д. В. про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023 у справі № 925/1240/21, зазначену постанову залишив без змін.
Тобто, в цьому випадку предметом розгляду у вказаних справах були скарги на дії (бездіяльність) ліквідатора.
Також, в обох справах (№ 922/4571/14 і № 925/1240/21) такі скарги були розглянуті по суті судами першої інстанції, а судові рішення ухвалені за результатами їх розгляду були переглянуті по суті судами апеляційної інстанції.
Згідно частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Відповідно до статті 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення є однією із засад судочинства, яка застосовується з дотриманням принципу верховенства права, змагальності, рівності всіх учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.
Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічні положення закріплено і в частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 № 11-рп/2007).
Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути забезпечене, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, про що роз`яснено Конституційним Судом України у рішенні від 25.04.2012 № 11-рп/2012.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ЄСПЛ) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах Levages Prestations Sevices v. France від 23.10.1996; Brualla Gomes de la Torre v. Spain від 19.12.1997).
Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пелевін проти України" від 20.05.2010, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення ЄСПЛ у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" від 28.05.1985).
Суд зазначає, що право на доступ до суду є одним із аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ та повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення ЄСПЛ у справі "Беллє проти Франції" від 04.12.1995). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції ЄСПЛ, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд.
Водночас право на доступ до суду, закріплене у статті 6, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції ЄСПЛ, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.
Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України").
Згідно пункту 4 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали і постанови суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку та постанови суду апеляційної інстанції у справах про банкрутство (неплатоспроможність) у випадках, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства.
Тобто нормами процесуального закону можливість касаційного оскарження судових рішень у справі про банкрутство ставиться у пряму залежність від особливостей (випадків), передбачених законодавством про банкрутство (Кодексом України з процедур банкрутства).
21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства.
Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя статті 3 ГПК України).
Процедура банкрутства поєднує в собі як розгляд процедурних питань, пов`язаних саме із здійсненням провадження у справі про банкрутство, так і вирішення спорів, стороною в яких є боржник, які розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні, тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі № 918/335/17 зробила висновок про те, що судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи: 1) одна з них стосується не вирішення спорів, а розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню: про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення керуючого санацією, ліквідатора тощо; 2) друга група стосується виключно вирішення спорів. До неї належать судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник. Такі спори розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні. Хоча вони вирішуються тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство, ці спори не стосуються непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються правилами про позовне провадження, встановленими у Господарському процесуальному кодексі України.
Питання розгляду скарг на дії ліквідатора врегульовано нормами спеціального законодавства (статті 60, 61 Кодексу України з процедур банкрутства), а отже, належить до першої групи питань.
Вирішення першої групи питань врегульовано нормами законодавства щодо банкрутства (Кодекс України з процедур банкрутства).
Норми чинного ГПК України, як загальні норми процесуального права, підлягають застосуванню у випадках відсутності в законодавстві, що регулює процедуру банкрутства, іншого врегулювання.
Порядок оскарження судових рішень прийнятих у процедурі банкрутства визначений статтею 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства Ухвали господарського суду, постановлені у справі про банкрутство (неплатоспроможність) за результатами розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури або процедури погашення боргів боржника можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною третьою статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що У касаційному порядку не підлягають оскарженню постанови апеляційного господарського суду, прийняті за результатами перегляду судових рішень, крім: ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), ухвали попереднього засідання, ухвал за результатами розгляду грошових вимог кредиторів, поданих після закінчення строку, встановленого для їх подання, ухвали про затвердження плану санації у справі про банкрутство, ухвали про затвердження плану реструктуризації боргів боржника у справі про неплатоспроможність фізичної особи, ухвали про закриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), а також постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури або процедури погашення боргів боржника та рішень, прийнятих за результатами розгляду заяв, поданих у межах провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність).
Зазначений в частині третій статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства перелік судових рішень, що підлягають самостійному касаційному оскарженню, є вичерпним і тому подання касаційних скарг на інші судові рішення, які відсутні у зазначеному переліку, унеможливлює здійснення касаційного провадження за такими скаргами.
Отже, у касаційному порядку у справах про банкрутство не підлягають оскарженню постанови судів апеляційної інстанції, предметом перегляду яких були ухвали судів першої інстанції, постановлені за результатами розгляду скарг на дії арбітражного керуючого, можливість оскарження яких в касаційному порядку не передбачено абзацом першим частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Частиною першою статті 320 Господарського процесуального кодексу України врегульовано, що рішення, постанови та ухвали господарського суду, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
В частині другій цієї норми закону унормовано підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
В частині четвертій названої статті закону передбачено, що не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
Частина п`ята статті 320 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Відтак, судове рішення ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є несамостійним, а похідним судовим рішенням від судового рішення яке переглядається за нововиявленими обставинами.
Як вже було зазначено, правила касаційного перегляду згідно з діючим законодавством про банкрутство не допускають перегляду у касаційному порядку судових рішень у справі про банкрутство, прийнятих за наслідком розгляду скарг на дії арбітражного керуючого.
Враховуючи викладене, такі ж правила повинні застосовуватися на стадії касаційного перегляду рішень судів, які є результатом розгляду заяв про перегляд за нововиявленими обставинами судових рішень у справі про банкрутство, прийнятих за наслідком розгляду скарг на дії арбітражного керуючого.
Отже, оскільки частиною третьою статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства не передбачено перегляд в касаційному порядку судових рішень прийнятих за результатами розгляду скарг на дії/бездіяльність арбітражного керуючого, то не підлягає касаційному оскарженню ухвала апеляційного суду постановлена за результатами розгляду заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги на дії/бездіяльність арбітражного керуючого.
З наведеного убачається, що законодавець встановивши відповідні фільтри для касаційного оскарження прийшов до висновку про те, що для вирішення відповідних спірних питань між учасниками процесу щодо порушення і захисту прав достатньо двох судових інстанцій - першої та апеляційної.
Відтак, подання учасником процесу заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, яке відповідно до частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства не оскаржується до суду касаційної інстанції та за відсутності нововиявлених обставин в розумінні закону (стаття 320 Господарського процесуального кодексу України) є фактично зловживанням процесуальними правами, намаганням порушити принцип правової визначеності, намаганням створити видимість наявності у нього права на спрямування до суду касаційної інстанції відповідної скарги щодо правильності застосування норм права і опосередкованого перегляду судом касаційної інстанції судових рішень, які згідно частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства перегляду в касаційному провадженні не підлягають.
Відступ палатою у постанові від 11.06.2025 у цій справі № 925/1240/21 від правових висновків викладених в ухвалі Верховного Суду від 12.11.2024 у справі № 922/4571/14 про те, що не підлягають перегляду в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені за результатами перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, які згідно частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства не підлягають касаційному оскарженню, зокрема щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) ліквідатора, призводить до фактичного схвалення, протиправної схеми учасників процесу, спрямованої на перегляд в касаційному суді рішень, які не підлягають касаційному оскарженню.
Це дозволятиме недобросовісним учасникам процесу, за відсутності права на оскарження судових рішень прийнятих судами першої і переглянутих судами апеляційної інстанцій, набувати право оскаржувати до суду касаційної інстанції судові рішення які не підлягають касаційному оскарженню, зловживати процесуальними правами і передавати на розгляд суду касаційної інстанції відповідні судові рішення шляхом подачі заяв про перегляд за нововиявленими обставинами будь - яких судових рішень які не оскаржуються в касаційному порядку, тобто зловживати правом наданим статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи в якості нововиявлених обставини, які не є такими.
Разом з тим, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення які згідно норм чинного закону не підлягають касаційному оскарженню, суд касаційної інстанції в цьому випадку буде діяти не як суд, встановлений законом.
Відтак, відсутні були підстави для відмови у закритті касаційного провадження у справі № 925/1240/21. Клопотання ліквідатора ТОВ "Седна - Агро" про закриття провадження за касаційною скаргою Корякіна Д.В. на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 (про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами) підлягало задоволенню.
Також, з огляду на викладене, були відсутні правові підстави для відступу від правових висновків викладених в ухвалі Верховного Суду від 12.11.2024 у справі № 922/4571/14.
Суддя Касаційного господарського суду В. В. Білоус
у складі Верховного Суду