СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
судді Східного апеляційного господарського суду Слободіна М.М.
І. Короткий виклад історії справи
1. 10 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) прийняла постанову у справі № 925/698/16 за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) Український інноваційний банк (далі також - ПАТ Укрінбанк ) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Український інноваційний банк Білої Ірини Володимирівни до ПАТ Первомайський молочноконсервний комбінат, Товариства з обмеженою відповідальністю Молочна компанія Волошкове поле (далі - ТОВ МК Волошкове поле ) та ПАТ Юрія про стягнення 39 562 812,41 грн. Згідно з цією постановою касаційну скаргу ПАТ Юрія Велика Палата задовольнила частково : скасувала рішення Господарського суду Черкаської області від 6 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 4 грудня 2017 року, а справу направила на новий розгляд до суду першої інстанції.
У цій постанові ВП ВС встановила певні обставини і зазначила певні правові позиції, які мають вирішальне значення для вирішення спору у багатьох наступних справах за участю ПАТ Український інноваційний банк та ПАТ Українська інноваційна компанія, в тому числі і в тій, в який я ухвалюю окрему думку.
2. В подальшому Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни (далі також - приватний нотаріус Сазонова О.М.), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Тетяни Анатоліївни (далі також - приватний нотаріус Скульська Т. А.), державного реєстратора філії комунального підприємства Новопетрівської сільської ради "Результат" Піотровської Юлії Антонівни (далі також - державний реєстратор Піотровська Ю.А.), державного реєстратора сектору реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради Луганської області Балжи Тетяни Анатоліївни (далі також - державний реєстратор Балжа Т.А.), завідувача сектору юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - державного реєстратора Сєвєродонецької міської ради Луганської області Колєнкової Наталії Олексіївни (далі також - Колєнкова Н.О. ), в якому позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд визнати протиправними і скасувати вказані позивачем реєстраційні дії щодо зміни повного найменування, зміни скороченого найменування, зміни місцезнаходження, зміни відомостей про керівника юридичної особи ПАТ Український інноваційний банк, внаслідок яких відбулося перетворення ПАТ Український інноваційний банк на ПАТ Українська інноваційна компанія. Саме ця справа розглянута колегією суддів, і саме в ній я ухвалюю окрему думку.
В обґрунтування позовних вимог у поточній справі Фондом гарантування вкладів фізичних осіб зазначено, що рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не приймалось ні позивачем, ні уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації банку, аналогічно відсутні судові рішення, які набрали законної сили, які тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому у державних реєстраторів були відсутні правові підстави для проведення реєстраційних дій. Крім того, реєстратори вчинили реєстраційні дії всупереч імперативній забороні, встановленій законом.
2. Рішенням Господарського суду Луганської області від 05.03.2025 у даний справі у позові було відмовлено.
29.05.2025 постановою САГС апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення.
Судові рішення як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції ухвалені із посиланням на відсутність порушення прав позивача; неефективність обраного позивачем способу захисту; невірне обрання позивачем відповідачів у справі.
3. Вважаю, що судом першої інстанції прийняте хибне рішення, яке не відповідає встановленим судом обставинам справи та нормативному регулюванню спірних правовідносин. Крім того, судом першої інстанції порушені базові принципи права принципи розумності і правової визначеності, крім того, проігноровані правові позиції ВП ВС, висловлені саме при розгляді спірних правовідносин реорганізації ПАТ Український інноваційний банк, в силу чого рішення суду першої інстанції є незаконним.
Крім того, рішення суду першої інстанції є внутрішньо неузгодженим і контроверсійним, оскільки у рішенні зазначається як про відсутність порушення прав позивача, так і про неефективність обраного позивачем способу захисту.
Вказані дефекти рішення суду першої інстанції залишилися без уваги і належної оцінки колегії суддів, тому я не можу погодитися із висновком колегії суддів про відмову в задоволенні апеляційної скарги і вважаю, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову Фонду гарантування вкладів.
4. Зокрема, принципи розумності і правової визначеності зобов`язують суддів, які приймають судові рішення без врахування правових позиції ВП ВС, як мінімум зазначити підстави такого ігнорування правових позиції.
В даній справі наведене вище міркування має важливе значення з огляду на те, що правові позиції ВП ВС стосуються не якоїсь іншої справи, а саме спірних правовідносин, оскільки були висловлені Великою Палатою у спорі, де предметом дослідження були, в тому числі законність реорганізації ПАТ Український інноваційний банк.
5. Моє судження про незаконність висновків суду першої інстанції про легітимність реєстраційних дій і відсутність у позивача процесуального інтересу опирається як на висновки ВП ВС, зроблені у попередній справі, так і на прямі приписи закону.
Так, у п.п. 155, 156 постанови ВП ВС у справі №925/698/16 від 10.12.2019 зазначено, що факт скасування судами постанова НБУ про визнання банку неплатоспроможним не припинив процедури ліквідації банку і не потягнув неповноважності ФГВ у даній процедурі:
« 155. Отже, на момент звернення (22 червня 2016 року) з позовом Уповноваженої особи Фонду до Господарського суду Черкаської області у цій справі (№ 925/698/16) судові рішення у справі № 826/1162/16 (про незаконність та скасування Постанови НБУ про неплатоспроможність банку й Рішення Фонду про тимчасову адміністрацію) були зупинені ухвалою ВАСУ, а рішення ОАСК у справі № 826/5325/16 (про незаконність та скасування Постанови НБУ про відкликання ліцензії та ліквідацію банку й Рішення Фонду про ліквідацію банку) не набрало чинності через його оскарження в апеляційній інстанції.
Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не були враховані прямі приписи закону.
Зокрема, 13.05.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності». Відповідно до згаданого Закону, винесено ряд змін до нормативно-правових актів, зокрема статтю 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» доповнено частинами 3-7 наступного змісту:
« 3. Особливості оскарження рішень (індивідуальних актів) Фонду про запровадження тимчасової адміністрації у банку, про початок процедури ліквідації банку, про затвердження плану врегулювання та будь-яких інших рішень (індивідуальних актів), прийнятих на його виконання, а також рішень (індивідуальних актів) щодо призначення уповноважених осіб Фонду, делегування їм повноважень, рішень (індивідуальних актів) Національного банку України про затвердження пропозиції Національного банку України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку, рішень Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку та рішень (індивідуальних актів) Міністерства фінансів України, прийнятих на виконання таких рішень Кабінету Міністрів України, а також рішень (індивідуальних актів) Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, прийнятих у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, встановлюються Кодексом адміністративного судочинства України.
4. Розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку не може бути
зупинена/припинена, у тому числі у разі визнання протиправними (незаконними) та
скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду, що були
підставою для її початку.
5. Розпочата процедура ліквідації банку не може бути зупинена/припинена, у тому числі у разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду, що були підставою для її початку.
6. Визнання протиправними (незаконними) та скасування рішень (індивідуальних актів), визначених частиною третьою цієї статті, не відновлює того становища банку, яке існувало до прийняття такого акта/рішення, включаючи відновлення правового статусу цього банку та відновлення прав акціонерів на момент прийняття такого акта/рішення; не може бути підставою для визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення банку з ринку та ліквідації; не породжує будь-яких прав у осіб, які були учасниками банку на момент прийняття такого індивідуального акта/рішення, крім права на відшкодування завданої шкоди.
7. У разі визнання протиправним (незаконним) та скасування рішення (індивідуального акта), зазначеного у частині третій цієї статті, особа має право вимагати відшкодування шкоди, завданої таким рішенням (індивідуальним актом), у порядку, передбаченому законом. У разі прийняття Національним банком України рішення (індивідуального акта) про віднесення банку до категорії неплатоспроможних/відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку або Фондом - рішення, що розпочинає процедуру виведення банку з ринку або ліквідацію банку, а також індивідуальних актів Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку щодо виконання заходів плану врегулювання, що припинили право власності на акції, право учасників банку або осіб, які були учасниками банку на дату прийняття такого рішення (індивідуального акта) на відшкодування шкоди, завданої таким рішенням (індивідуальним актом), повинно застосовуватися з урахуванням особливостей, встановлених статтею 79-1 Закону України "Про банки і банківську діяльність".
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України 590-IX, зазначено,
що Фонду гарантування вкладів фізичних осіб:1) здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, ліквідацію банків відповідно до Закону України "Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб", підстави (індивідуальні акти) для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом;
2) здійснює ліквідацію банку, процедура ліквідації якого була розпочата або продовжена до дня набрання чинності цим Законом, з дотриманням вимог цього Закону щодо здійснення ліквідаційної процедури системно важливого банку;
3) забезпечує з урахуванням вимог цього Закону організацію роботи щодо вжиття заходів для забезпечення задоволення вимог кредиторів до банку/відшкодування заподіяної шкоди (збитків) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для подальшого спрямування кредиторам (колишнім кредиторам) банку, процедура ліквідації якого була розпочата до дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до статті 5 перехідних положень Закону України 590-IX, судові провадження, розпочаті до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом».
Таким чином, як правові позиції ВП ВС, висловлені у спірних правовідносинах, так і норми закону зобов`язували суд першої інстанції зробити висновок про те, що спірні реєстраційні дії були вчинені відповідачами без жодних повноважень, всупереч волі позивача, без додержання вимог закону, і є нікчемними.
Також наведені вище позиції і норми закону спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача процесуального інтересу на оскарження спірних реєстраційних дій.
8. Крім того, щодо висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача процесуального інтересу зазначаю, що судовими рішеннями у спірних правовідносинах, які розміщені у ЄДРСР і визнаються загальновідомими фактами, доведено, що ПАТ Українська інноваційна компанія намагалась стягнути заборгованість боржників банку, посилаючись на статус правонаступника ПАТ Український інноваційний банк, а в ряді спорів заперечувала статус правонаступника банку перед кредиторами банку і зазначала, що вимоги слід адресувати ФГВ.
Таким чином, дії ПАТ Українська інноваційна компанія були спрямовані на зменшення активів ПАТ Український інноваційний банк та збільшення витрат ФГВ, оскільки стягнення заборгованості боржників банку на користь Компанії невідворотно тягне неможливість стягнення цих сум банком, тобто зменшення активів неплатоспроможного банку.
Як зазначила ВП ВС у постанові від 10.12.2019 у справі №925/698/16 (п.п. 158, 150) така поведінка ПАТ Українська інноваційна компанія є суперечливою. А в контексті даного спору така поведінка ПАТ Українська інноваційна компанія свідчить про існування безспірного інтересу позивача щодо скасування оскаржених реєстраційних дій, адже незаконне створення учасника обороту, який претендує на усі активи банку і відхиляє свою відповідальність по зобов`язаннях (не приймає на себе пасиви) прямо і безпосередньо збільшує обсяг відповідальності ФГВ перед кредиторами банку.
9. Щодо висновку суду першої інстанції про неефективність обраного позивачем способу захисту і неналежний суб`єктний склад спору (невірне визначення позивачем відповідачів у спорі), то зазначаю, що цей висновок є очевидно помилковим і таким, що суперечить принципу розумності (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Зокрема, судом першої інстанції зазначено, що позивач був зобов`язаний оскаржити рішення засновників про реорганізацію банку і вказати цих осіб відповідачами у спорі. Невиконання цих дій, на думку суду першої інстанції, є підставою для відмови у позові.
Між тим, така позиція суду першої інстанції є очевидно помилковою і явно алогічною з огляду на наступне.
Право визначати спосіб захисту належить позивачу. Огульне втручання суду в це право, нав`язування судом своєї позиції позивачу, неприпустимо.
Суд може відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неефективність захисту, тільки в тому випадку, коли задоволення позову не може поновити порушених прав позивача, тому що ефективність обраного позивачем способу захисту полягає в тому, що обраний спосіб має бути адекватним для конкретного випадку та здатним досягти мети правосуддя припинити порушення права (у випадку неповоротного порушення отримати компенсацію).
У даному спорі дії позивача спрямовані на припинення державної реєстрації суб`єкта, який звертає у свою власність активи банку (стягує заборгованість з боржників), тим самим збільшуючи обсяг майнової відповідальності позивача. Крім того, цей суб`єкт претендує на майно банку, що також безпосередньо збільшує відповідальність позивача, оскільки він позбавлений можливості компенсувати свої витрати за рахунок майна неплатоспроможного банку.
В разі задоволення позову такий суб`єкт (ПАТ Українська інноваційна компанія) втрачає правоздатність, що повністю унеможливлює здійснення ним дій, які порушують права позивача (заволодіння активами і майном банку).
За таких умов суд в принципі не має права заявляти про неефективність обраного позивачем способу захисту, оскільки позовні вимоги є найбільш ефективним способом захисту прав позивача з усіх можливих.
В той же час гіпотетичне оскарження позивачем рішення учасників банку про реорганізацію жодним чином на права позивача, та й на даний спір в цілому, не впливає.
Зазначу, що контроверсійність судової практики з цього питання примушує кожен раз звертати увагу на очевидні, безспірні речі, які випливають з принципів верховенства права і розумності.
Так, при вирішенні даного спору і здійсненні хибних висновків, суд першої інстанції застосував правові позиції ВС, в основі яких лежить посилання на явочний порядок державної реєстрації, тобто відсутність у регістратора обов`язку перевіряти законність тих рішень, які підлягали реєстрації. З цього в наведених позиціях ВС зроблений висновок, що для скасування реєстраційних дій позивачу слід одночасно оскаржувати і підставу реєстрації, тобто рішення уповноважених осіб.
Однак даний спір має протилежну специфіку: імперативні приписи закону прямо забороняли реєстратору вчинення реєстраційних дій незалежно від законності чи незаконності рішень учасників банку про реорганізацію.
Частина 4 статті 16 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначає, що Банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження Національним банком України.
Відповідно до приписів пункту 10 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», установчі документи банків, інших юридичних осіб, які згідно із законом підлягають погодженню (реєстрації) відповідно Національним банком України, іншими державними органами, подаються з відміткою про їх погодження відповідним органом.
У постанові Великої Палати Верховного суду по справі N 925/698/16 від 10 грудня 2019 року зазначено:
« 255. Будь-які зміни до статуту банку, у тому числі щодо зміни його найменування, незалежно від перебування банку під наглядом НБУ чи в управлінні Фонду, можливі виключно після їх погодження НБУ».
Також у цій постанові неодноразово констатовано, що учасники і посадові особи ПАТ Український інноваційний банк ухилились від додержання вимог закону в цій частині. Вони не отримували жодних погоджень і їм не видавалися документі, необхідні для реєстрації змін.
Таким чином, імперативна заборона про проведення реєстраційних дій існувала незалежно від законності чи незаконності рішень, які послужили підставою реєстраційних дій, в силу чого необхідність «судового спростування підстав реєстраційних дій» у даній справі відсутня повністю.
Більше того, рішення учасників банку, які були зареєстровані, є юридично нікчемними, тому не підлягають визнанню недійсними судом.
Так, ВП ВС було встановлено, що учасники і посадові особи банку не мали повноважень на вчинення таких дій у зв`язку із визнанням банку неплатоспроможним і початком процедури виведення банку з ринку, про що докладно зазначено у попередніх розділах даної окремій думки.
Таким чином, рішення учасників банку, про необхідність оскарження якого зазначив суд першої інстанції, прийняті неповноважним суб`єктом і не мали здатності до створення правових наслідків. В цій частині окремої думки підкреслюю, що скасування судами актів НБУ про визнання банку неплатоспроможним не впливає на повноважність учасників банку з підстав, докладно викладених вище.
Тому розгляд і задоволення позовних вимог слід здійснити, опираючись на факт нікчемності рішень учасників банку, констатувавши відсутність необхідності в оскарженні цих рішень. Також суду слід врахувати, що дії і рішення учасників банку в принципі не могли потягти жодних наслідків, оскільки державний реєстратор не мав права вчиняти вчинити реєстраційні дії незалежно від законності чи незаконності рішень учасників банку, в силу імперативної заборони закону.
За таких умов правові позиції ВС про необхідність «спростування підстав реєстраційних дій», на які послався суд першої інстанції, не можуть бути застосовані у даному спорі.
Крім того, зазначаю, що висновки суду першої інстанції не відповідають навіть простим міркуванням розумності, оскільки теза про необхідність оскарження позивачем нікчемних рішень неповноважних суб`єктів, при тому, що ці рішення в принципі не могли бути зареєстровані із-за імперативної заборони в законі, перетворює спірні правовідносини на логічний і юридичний абсурд, адже неповноважні суб`єкти не позбавлені можливості щоденно приймати аналогічні рішення, а наступна державна реєстрація таких рішень з ігноруванням імперативної заборони буде викликати нові і нові судові спори. Очевидно, що такий правовий підхід не має права на існування, оскільки за своєю суттю є запереченням розумності і буде призводити до безпідставного позбавлення судового захисту, що, власне, і трапилось у даному спорі.
10. Наприкінці даної окремої думки вважаю за необхідне зазначити, що вчинення відповідачами реєстраційних дій шляхом відкритого і зухвалого ігнорування імперативної заборони, встановленої законом, заслуговує на реагування шляхом направлення окремої ухвали на адресу Міністерства юстиції України.
На жаль, процесуальний закон не надає члену колегії суддів, який ухвалює окрему думку, права винесення окремої ухвали, в силу чого вимушений обмежитись тільки констатацією свого переконання у відвертій незаконності дій державних реєстраторів.
Суддя М.М. Слободін