ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2025 р. Справа№ 910/12471/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі: Реуцька Т.О.

представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Меркойл"

на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2025

у справі №910/12471/24 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом фізичної особи-підприємця Павлисько Ольги Володимирівни

до товариства з обмеженою відповідальністю "Меркойл"

про стягнення 1090838 грн,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 1090838 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами договору №НТП-10/05/22-1 надання послуг міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом від 25.08.2022 в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість за період з вересня 2022 року по травень 2023 року у розмірі 776700 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Окрім того, позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 82 561,99 грн, 3% річних у розмірі 40 964,39 грн, пеню у розмірі 190 612,28 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Меркойл" на користь фізичної особи-підприємця Павлисько Ольги Володимирівни інфляційні втрати у розмірі 77196 грн 81 коп., 3% річних у розмірі 35552 грн 97 коп. та пеню у розмірі 189644 94 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3628 грн 74 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що зобов`язання відповідача за договором №НТП-10/05/22-1 від 25.08.2022 у розмірі 776700 грн припинилися 15.07.2024 на підставі ч.3 ст. 203 Господарського кодексу України, в наслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, що також підтверджується рішенням господарського суду Львівської області від 18.11.2024 у справі №914/1930/24, а відтак спір у даній справі про стягнення суми основної заборгованості був відсутній, як на момент звернення позивача з даним позовом до суду (09.10.2024), так і на момент відкриття провадження у справі №910/12471/24. В частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, позовні вимоги обґрунтовані та задоволені за власним розрахунком суду.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Меркойл" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2025 у справі №910/12471/24 в частині стягнення з ТОВ "Меркойл" на користь ФОП Павлисько О.В. пені у розмірі 189644, 94 грн скасувати та постановити в цій частині нове рішення про стягнення з ТОВ "Меркойл" на користь ФОП Павлисько О.В. пені у розмірі 38835, 00 грн, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що нараховані позивачем штрафні санкції складають 40% від розміру заборгованості, заявленої до стягнення позивачем. Стягнуті з відповідача штрафні санкції є неспіврозмірними, та явно перебільшеними, суд мав зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема пеню з 189 644,94 грн до 38 835,00 ( 5% від загального розміру заборгованості).

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2025 апеляційну скаргу у справі №910/12471/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Руденко М.А. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 прийнято до розгляду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Меркойл" та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Витребувано у господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12471/24.

25.02.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/12471/24.

20.03.2025 через канцелярію суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги з повідомленням учасників справи та призначити справу до розгляду на 27.05.2025.

У судове засідання 27.05.2025 представники сторін не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце справи сторони повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів до їх електронних кабінетів через систему «Електронний суд», що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа (а.с.169-172)

Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету.

Частинами 5 та 7 ст. 6 ГПК України визначено, що суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, колегія суддів, зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін у судовому засіданні 27.05.2025.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.08.2022 між ФОП Павлисько Ольгою Володимирівною (далі - Перевізник) та ТОВ "Меркойл" (далі - Замовник) укладено договір №НТП-10/05/22-1 надання послуг міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом.(а.с.11)

На виконання умов договору, за період з вересня 2022 року по травень 2023 року позивачем було надано, а відповідачем отримано послуги на загальну суму 776 700 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками на оплату, міжнародно-транспортними накладними та актами надання послуг (підписані представниками позивача та відповідача).(а.с.18-72)

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим відповідачем, ТОВ "Меркойл" в порушення взятих на себе договірних зобов`язання не здійснило оплату вказаних послуг у встановлені строки та обсяги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 776 700 грн.

Позивач звернувся з позовними вимогами в зв`язку з порушення відповідачем договірних зобов`язань, в частині оплати, а тому розмір основного боргу становить 776 700,00 грн , а також за порушення договірних зобов`язань позивачем нараховано інфляційних втрат у розмірі 82561,99 грн, 3% річних у розмірі 40964,39 грн, пені у розмірі 190612,28 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що в рішенні господарського суду Львівської області від 18.11.2024 у справі №914/1930/24, зокрема, зазначено, що 15.07.2024 ТОВ "Меркойл" на адресу ФОП Павлисько Ольги Володимирівни було направлено заяву про припинення зобов`язання шляхом зарахування. Відповідно до вказаної заяви ТОВ "Меркойл", зобов`язання ФОП Павлисько О.В. перед ТОВ "Меркойл" за договором поставки нафтопродуктів від 08.06.2022 № 08-06-02/2022 припинилися 15.07.2024 шляхом зарахуванням однорідних зустрічних вимог на суму 5 027 751,46 грн. Після часткового зарахування зустрічних зобов`язань, станом на 16.07.2024 розмір основної заборгованості ФОП Павлисько О.В. перед ТОВ "Меркойл" складає 1 115 022,43 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 776700 грн, в зв`язку з тим, що зобов`язання відповідача за договором №НТП-10/05/22-1 від 25.08.2022 у розмірі 776700 грн припинилися на підставі, визначеній ч.3 ст. 203 Господарського кодексу України 15.07.2024, а відтак спір у даній справі про стягнення суми основної заборгованості був відсутній, як на момент звернення позивача з даним позовом до суду (09.10.2024), так і на момент відкриття провадження у справі №910/12471/24. Щодо заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 82561,99 грн, 3% річних у розмірі 40964,39 грн, пені у розмірі 190612,28 грн, суд визнав їх обґрунтованими та доведеним, а тому задовольнив частково за вірним розрахунком суду першої інстанції, враховуючи дату (15.07.2024) зарахування зустрічних однорідних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У силу приписів частин 1, 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зазначене також кореспондується зі статтею 173 ГК України, відповідно до частини 1 якої, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити а перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, які інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортним кодексами (статутами).

Судом встановлено, що за період з вересня 2022 року по травень 2023 року позивачем було надано, а відповідачем отримано послуги на загальну суму 776 700 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками на оплату, міжнародно-транспортними накладними та актами надання послуг (підписані представниками позивача та відповідача). В свою чергу відповідачем, в порушення взятих на себе договірних зобов`язання не здійснило оплату вказаних послуг у встановлені строки та обсяги, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 776 700 грн., що не заперечується останнім.

Також, судом встановлено, що зобов`язання відповідача за договором №НТП-10/05/22-1 від 25.08.2022 у розмірі 776 700 грн припинилися на підставі, визначеній ч.3 ст. 203 Господарського кодексу України 15.07.2024 (рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2024 у справі №914/1930/24), а відтак спір у даній справі про стягнення суми основної заборгованості був відсутній, тому в цій частині відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем допущено невиконання свого грошового зобов`язання перед позивачем щодо своєчасної оплати отриманого товару по договору, внаслідок чого на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України судом першої інстанції було стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 77196,81 грн. та 3% річних в розмірі 35 552,97 грн. Рішення суду першої інстанції у наведеній частині скаржником також не оскаржується, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто - неналежне виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 551 Цивільного кодексу України встановлює, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України також встановлює, господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин.

Так, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

При цьому, відповідно до частини 2 ст. 216 Господарського кодексу України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Так умовами договору, а саме п.5.5, сторони передбачили, що у випадку прострочення оплати наданих перевізником послуг, замовник сплачує за письмовою вимогою перевізника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від вартості неоплачених послуг за кожен день прострочення.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при вирішенні спору в частині стягнення пені в розмірі 189644,94 грн не було застосовано норми ч.3 ст. 551 ЦК України щодо необхідності зменшення розміру штрафних, заявлених до стягнення, без урахування підстав для їх зменшення до 5% (38 835,00 грн), колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у Законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина 3 статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, Закон відносить на розсуд суду. При цьому, Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховану неустойку, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що оскільки матеріалами справи підтверджується обставина невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання перед позивачем щодо своєчасної оплати отриманого товару по договору, а тому згідно з ст. 230 Господарського кодексу України наявні підстави для застосування до відповідача штрафної санкції, обумовленої п. 5.5 договору, а саме пені, розмір якої з урахуванням перевіреного судом апеляційної інстанції розрахунку щодо сум, строків та ставок нарахувань, складає загалом 189644,94 грн. за період (09.09.2022-15.07.2024)

Стосовно посилань відповідача на те, що стягнення саме 189644,94 грн. пені вказує на надмірність нарахованих позивачем штрафних санкцій, оскільки оскаржуваним рішенням стягнуто 3% річних та інфляційні нарахування, які компенсують у повному обсязі негативні наслідки невиконання відповідачем грошових зобов`язань перед позивачем - колегія суддів зазначає, що вимогами чинного законодавства передбачено застосування як відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань згідно ст. 625 Цивільного кодексі України, так і нарахування штрафних санкцій, зокрема пені, яка обумовлена сторонами в укладеному договорі. При цьому, вказані показники не є взаємовиключними при їх застосуванні та не замінюють один одного.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2025 у справі № 910/12471/24 - відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2025 у справі № 910/12471/24, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Меркойл" на рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2025 у справі № 910/12471/24 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2025 у справі № 910/12471/24 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на відповідача (апелянта).

Матеріали справи № 910/12471/24 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287,288 ГПК України

Повний текст постанови складено 11.06.2025

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук