ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2025 р. Справа №921/679/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді МАТУЩАКА О.І.

суддів СКРИПЧУК О.С.

КРАВЧУК Н.М.

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.

За участю представників учасників у справі:

представник скаржника: Шарикін Ю.В. - в порядку самопредставництва;

представник відповідача-3: Юрчак В.В. (суд) адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області (вх. ЗАГС №01-05/1111/25 від 11.04.2025)

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області області від 26.03.2025 (повна ухвала 31.03.2025, суддя Чопко Ю.О.)

у справі №921/679/24

за заявою ініціюючого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіерра", м.Тернопіль

до боржника Товариство з обмеженою відповідальністю "Дерверон", м.Бережани Тернопільської області

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

Господарський суд Тернопільської області ухвалою від 26.12.2024 відкрив провадження у справі №921/676/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Дерверон"; ввів процедуру розпорядження майном боржника; призначив розпорядником майна ТОВ "Дерверон" арбітражного керуючого Філатова В`ячеслава Вікторовича.

Оприлюднив на офіційному веб - порталі судової влади України повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Дерверон".

31.01.2025 на адресу Господарського суду Тернопільської області від ГУ ДПС у Тернопільській області надійшла заява про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 873 747,34 грн, в якій кредитор покликався на те, що відповідно до п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України несплачена сума узгодженого грошового зобов`язання визнається податковим боргом.

Господарський суд Тернопільської області ухвалою від 26.03.2025 заяву ГУ ДПС у Тернопільській області про визнання грошових вимог до боржника ТОВ «Дерверон» - задовольнив частково. Визнав грошові вимоги ГУ ДПС у Тернопільській області в розмірі 63 379,56 грн. Грошові вимоги ГУ ДПС у Тернопільській області в сумі 816 423,78 грн відхилив.

Ухвалу суду першої інстанції в частині визнання грошових вимог мотивована тим, що зазначені вимоги виникли у зв`язку із наявністю заборгованості по платежах, що обліковується ГУ ДПС у Тернопільській області, і такі підтверджено відповідними доказами, що містяться в матеріалах справи.

В частині відмови у визнанні грошових вимог у сумі 816 423,78 грн ухвала мотивована тим, що вказана сума є заборгованістю боржника з орендної плати за землю. При цьому, боржник не є власником земельних ділянок, а договори оренди землі було укладено з органами місцевого самоврядування. Враховуючи, що ГУ ДПС у Тернопільськіій області не є стороною вказаних договорів, то в останнього відсутні повноваження стягувати орендну плату за договорами оренди земельних ділянок державної чи комунальної власності.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

ГУ ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 26.03.2025 в частині відхилення грошових вимог, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник зазначив, що системний аналіз ПК України дає підстави для висновку про те, що плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, який належить до загальнодержавних податків і зборів та може справлятися у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою та справляння якого здійснюється відповідно до положень розділу XIII ПК України.

Покликається на те, що висновки Верховного Суду, викладені у справах № 908/1721/21 та № 910/18544/21 не є релевантними до правовідносин, які виникли у справі № 921/679/24, з огляду на інший предмет, суб`єктний склад сторін та встановлені судами обставини. Разом з тим, на думку представника скаржника, судом не враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 02.12.2014 у справі №21-274А14, у якій суд, аналізуючи положення пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, п. 269.1 ст. 269 ПК України, дійшов висновку, що податковим законодавством визначено обов`язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Арбітражний керуючий Філатов В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Покликається на те, що вказана заборгованість є орендною платою за земельні ділянки, при цьому ГУ ДПС в Тернопільській області не є стороною вказаних договорів. Відтак у останнього відсутні повноваження на стягнення зазначеної заборгованості.

При цьому, звертає увагу, що частина осіб, які є стороною відповідних договорів оренди вже реалізували свої права, звернувшись до суду з кредиторськими вимогами, які були визнані. Таким чином, частина вимог податкової дублює вже заявлені та визнані вимоги інших суб`єктів.

Крім того, представник боржника посилається на правові висновки Верховного Суду, зокрема у справах №910/18544/21 та №921/110/23, де чітко зазначено, що ДПС не має повноважень звертатися до суду з вимогами про стягнення орендної плати, якщо не є стороною договору оренди.

Інших додаткових заяв чи клопотань учасниками у справі подано не було.

05.06.2025 в судовому засіданні взяли участь представники апелянта та відповідача-3, які надали пояснення по суті апеляційної скарги.

Представники інших учасників у справі в судове засідання не з`явилися, хоча про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були завчасно повідомленні.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що явку сторін у судове засідання не визнано обов`язковою, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття обґрунтованого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників учасників справи, які не з`явилися.

Фактичні обставини справи та оцінка суду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно із ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції в частині відмови у визнанні грошових вимог ГУ ДПС в Тернопільській області до боржника у сумі 816 423,78 грн, суд апеляційної інстанції перевіряє дотримання судом першої інстанції норм процесуального та правильне застосування норм матеріального права лише у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України, пп.16.1.4 п. 16.1 ст.16, ст.ст.36, 38 Податкового кодексу України, на платників податків, в тому числі на ТОВ "Тіерра", покладений обов`язок сплачувати податки і збори в строки та у розмірах, встановлених законодавством.

Підпунктами 14.1.39, 14.1.156, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності; податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1. ст. 64 КУзПБ, вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) задовольняються у третю чергу.

Матеріалами справи, а саме: довідкою про наявність податкового боргу та звітними обліковими системами контролюючого органу підтверджується, що ТОВ "Дерверон" має заборгованість по платежах, що обліковуються ГУ ДІІС у Тернопільській області, зокрема, по орендній платі з юридичних осіб в сумі 816 423,78 грн.

Відповідно до абз. 10 ч. 1 ст. 1 КУзПБ кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

Грошове зобов`язання (згідно із абз. 4 ч. 1 ст. 1 КУзПБ) - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Заява кредитора має містити, зокрема, розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування. До заяви в обов`язковому порядку додаються, зокрема, документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

Виходячи з вимог ст. ст. 45, 47 КУзПБ у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. При цьому, суд досліджує надані кредитором письмові докази, встановлює підстави виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характер та зміст та розмір.

Так, ст. 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди (підп. 14.1.136 п. 14.1 ст.14 ПК України).

За приписами підп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) (підп. 269.1.1.1) та землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування (підп. 269.1.1.2).

Натомість, згідно підп. 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Отже, законодавцем визначено, що плата за землю може справлятися як у формі земельного податку, так і у формі орендної плати. При цьому, одночасне стягнення такої плати і як земельного податку, і як орендної плати зазначеною нормою закону не передбачено (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 908/1721/21).

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Положеннями ст. 288 ПК України унормовано, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства; платником орендної плати є орендар земельної ділянки; об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що вимоги податкового органу у сумі 816 423,78 грн відносно боржника ТОВ "Дерверон", який не є власником земельних ділянок, визначено заявником як заборгованість боржника за основним зобов`язанням саме з орендної плати за землю.

Матеріалами справи підтверджується, що боржником ТОВ "Дерверон" було укладено договори оренди землі з органами місцевого самоврядування, зокрема: Нараївською територіальною громадою, Саранчуківською територіальною громадою, Коропецькою територіальною громадою, Лановецькою територіальною громадою, Бережанською територіальною громадою, Почаївською територіальною громадою, Борсуківською територіальною громадою. Таким чином, ГУ ДПС у Тернопільській області не є стороною у вказаних договорах.

Відтак, оскільки боржник не є власником земельної ділянки, а податковий орган не є стороною договору оренди, то у нього відсутні повноваження стягувати орендну плату за договором оренди, укладеного між боржником та органами місцевого самоврядування (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 908/1721/21 та від 26.04.2023 у справі №910/18544/21).

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апелянта щодо неправильного врахування зазначеного вище правового висновку Верховного Суду, викладеного у вказаних постановах, адже у цих постановах Верховний Суд дійшов висновку загалом щодо неможливості стягнення податковим органом заборгованості по сплаті орендної плати із юридичної особи, яка не є власником земельної ділянки, а ГУ ДПС не є стороною вказаного договору.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанцій неправильно застосував положення підпунктів пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, п. 269.1 ст. 269 ПК України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо необґрунтованості грошових вимог ГУ ДПС у Тернопільській області на суму 816 423,78 грн є такими, що спростовуються встановленими обставинами справи та дослідженими доказами.

Посилання скаржника на правовий висновок Верховного Суду України від 02.12.2014 у справі № 21-274А14 є необґрунтованим, оскільки висновки щодо застосування пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14, п. 269.1 ст. 269 ПК України при поданні податковим органом кредиторських вимог у провадженні у справі про банкрутство, які виникли з договірних відносин між боржником та органами місцевого самоврядування, є усталеними та неодноразово відображалися у постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 908/1721/21, від 26.04.2023 у справі № 910/18544/21, від 27.09.2023 у справі № 910/15043/21, від 04.06.2024 у справі № 921/110/23.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого ч. 1 ст. 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. Тому, у разі визнання податкового органу конкурсним кредитором на суму грошових вимог, які по суті закону належать іншим суб`єктам господарювання, вказане позбавить їх можливості самостійно подати заяви з грошовими вимогами до боржника відповідно до ч. 1 ст. 45 КУзПБ, з подальшою участю в управлінні конкурсним процесом шляхом реалізації права вирішального голосу і можливості отримання коштів (заборгованості) за наслідками завершення певної процедури у процедурах банкрутства.

Також суд бере до уваги, що ухвалами Господарського суду Тернопільської області від 12.03.2025, від 12.03.2025 та від 26.03.2025 визнано, відповідно грошові вимоги до боржника Нараївської сільської ради у розмірі 406 721,42 грн, з яких 399 446,04 грн заборгованість зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, Бережанської міської ради в розмірі 37 730,32 гр., з яких 31 674, 32 грн заборгованість зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності та Саранчуківської сільської ради в розмірі 542 107, 39 грн, з яких 536 051,39 грн заборгованість зі сплати орендної плати за земельні ділянки комунальної власності.

Таким чином, особи, які чинним законодавством наділені повноваженнями звертатись із кредиторськими вимогами до боржника щодо заборгованості по сплаті орендної плати за земельні ділянки комунальної власності власники таких ділянок та орендодавці за відповідними договорами, скористались відповідним правом, за результатами чого істотна частина заборгованості, включеної ГУ ДПС у Тернопільській області до заяви про визнання грошових вимог до ТОВ «Дерверон», уже визнана у справі №921/679/24, на користь уповноважених на звернення з відповідними вимогами осіб.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає правомірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності у ГУ ДПС у Тернопільській області повноважень стягувати орендну плату за вказаними договорами оренди земельних ділянок у цій справі, а тому відсутні правові підстави для визнання заявлених грошових вимог у сумі 816 423,78 грн.

Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, то ухвала суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. 11, 74, 129, 269 - 270, 275, 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 26.03.2025 у справі №921/679/24 без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК