ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2025 р. Справа№ 911/2920/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційних скарг Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025

у справі № 911/2920/24 (суддя О.О. Рябцева)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна»

до Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича

про стягнення 309 072,32 грн,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича (далі - відповідач, ФОП Подгорнов О.О.) про стягнення, з урахуванням заяви про усунення недоліків, 309 072,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору поставки №05/05/23-7 від 05.05.2023, в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару на суму 211 173,53 грн, у зв`язку з чим відповідачу нараховано 22 974,76 грн інфляційних втрат, 10 949,64 грн 3 % річних та 63 974,39 грн пені.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі №911/2920/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» 211 173,53 грн боргу, 1 632,72 грн 3 % річних, 1 747,02 грн інфляційних втрат та 3218,30 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача заборгованості з оплати за поставлений, відповідно до умов договору № 05/05/23-7 від 05.05.2023, товар на суму 211 173,53 грн.

Враховуючи прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими у перерахованому судом розмірі.

Одночасно суд першої інстанції відмовив у стягненні пені у зв`язку з порушенням позивачем шестимісячного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а умовами договору № 05/05/23-7 від 05.05.2023 не передбачено нарахування пені у строк більший ніж передбачено законом.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Фізична особа-підприємець Подгорнов Олексій Олексійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що висновки суду, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи.

ФОП Подгорнов О.О. зазначає, що видаткові накладні, які наявні в матеріалах справи не є доказами поставки товару, оскільки не підписані відповідачем, а також не відповідають вимогам, що встановлені для первинних бухгалтерських документів.

Враховуючи, недоведеність отримання відповідачем товару, нарахування 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним.

Відповідач наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання останнім претензії, направленої позивачем.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі №911/2920/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» також звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні з відповідача пені у сумі 14 206,96 грн, та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача пеню у розмірі 14 206,96 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не досліджено належним чином розрахунок пені, здійснений позивачем у редакції уточненої позовної заяви.

ТОВ «Винна Галерея Україна» зазначає, що умовами договору не встановлено моменту з якого у відповідача виникає обов`язок щодо повної оплати за поставлений товар, а тому відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України такий обов`язок виникає у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

За твердженням позивача прострочення виконання зобов`язання з повної оплати за поставлений товар почалося з 29.07.2024, враховуючи, що 23.07.2024 відповідачем отримана претензія з вимогою про виконання договору.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 24.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 24.04.2025. Фізичній особі-підприємцю Подгорнову Олексію Олексійовичу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 11.04.2025. Витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/2920/24.

04.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24. Товариству з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 22.04.2025. Спільний розгляд апеляційних скарг Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24 призначено на 24.04.2025.

09.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/2920/24.

14.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна», відповідно до якого відповідач просить суд апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Відповідач наголошує, що не підписував видаткові накладні, а тому позивачем не доведено факт поставки товару відповідачу і виникнення у зв`язку з цим у останнього заборгованості.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання відповідачем претензії, у зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування пені.

24.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» та представника Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 відкладено розгляд справи на 05.06.2025.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 14 206,96 грн та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача пеню у розмірі 14 206,96 грн. Також представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

05.06.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 05.05.2023 між Фізичною особою-підприємцем Подгорновим Олексієм Олексійовичем (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» (постачальник) було укладено договір поставки № 05/05/23-7 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності із замовленням покупця поставити товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в Специфікації/Акційній специфікації, чинній на момент замовлення товару.

Згідно з п. 3.1 договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості, в строк, зазначений в замовленні.

Пунктом 3.5 договору встановлено, що пунктом поставки товару за цим договором є магазини покупця, адреси яких зазначені в замовленні. Сторони погодили, що постачальник зобов`язаний доставити товар до місця зважування/місця розвантаження. Поставка товару до місця передачі здійснюється транспортом постачальника. Витрати з транспортування товару до пункту поставки несе постачальник. Датою поставки є дата отримання покупцем товару на складі покупця, що зазначається у ТТН і засвідчується підписами уповноважених представників сторін.

Відповідно до п. 4.1 договору, перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця та підписання товаросупровідних документів.

Приймання-передача товару за кількістю та якістю здійснюється на складі покупця в порядку, передбаченому чинним законодавством України (п. 4.2. договору).

Пунктами 6.1. - 6.4. договору передбачено, що покупець оплачує товар, який поставляється, за цінами, погодженими сторонами в Специфікації/Акційній специфікації та підтвердженими у накладних. Ціна на товар в специфікації вказується в гривнах.

Ціна товару зазначається в накладних та при кожній наступній поставці не має перевищувати цін, узгоджених в Специфікації. Ціни на товар можуть бути змінені за погодженням сторін шляхом викладання Специфікації в новій редакції. У випадку, якщо ініціатором внесення змін до Специфікації є постачальник, він зобов`язаний надати покупцю Специфікацію в новій редакції безпосередньо або шляхом направлення її на електронну пошту: для узгодження не пізніше, ніж за 15 днів до дати поставки за зміненими цінами. При цьому попередня Специфікація втрачає силу.

Загальна сума цього договору складається з суми накладних, по яким була здійснена поставка товару по даному договору.

Оплата за реалізований товар здійснюється раз на 14 календарних днів.

Відповідно до п. 6.5. договору у редакції протоколу розбіжностей, зобов`язання покупця по оплаті товару вважаються виконаними з моменту зарахування коштів на банківський рахунок постачальника, якщо інше непередбачене договором.

Відповідно до п. 9.1. договору, він набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2023. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим договором. У випадку, коли жодна із сторін не повідомить іншу сторону про намір припинити дію цього договору не пізніше, ніж за 30 календарних днів до закінчення терміну дії цього договору, цей договір вважається укладеним на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах, без обмеження кількості наступних строків.

На виконання умов договору поставки № 05/05/23-7 від 05.05.2023 відповідачем поставлено, а позивачем прийнято товар на загальну суму 353 447,21 грн, що підтверджується видатковими накладними № ВН-1238 від 30.05.2023 на суму 100 960,56 грн, № ВН-1331 від 08.06.2023 на суму 9 034,20 грн, № ВН-1699 від 21.07.2023 на суму 67 282,92 грн, № ВН-1768 від 28.07.2023 на суму 106 463,45 грн, № ВН-2218 від 15.09.2023 на суму 69 706,08 грн та товарно-транспортними накладними на переміщення алкогольних напоїв № ВН-850 від 30.05.2023, № ВН-905 від 08.06.2023, № ВН-1175 від 21.07.2023, № ВН-1226 від 28.07.2023 та № ВН-1542 від 15.09.2023.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач частково оплатив поставлений позивачем товар на суму 142 273,68 грн, що підтверджується випискою щодо списку операцій в АТ «ПУМБ» за період з 01.05.2023 по 30.09.2024 та банківською випискою з рахунку позивача, відкритого у АТ «Райффайзен банк», за період з 01.05.2023 по 30.09.2024.

20.07.2024 позивач направив відповідачу в досудовому порядку претензію №18/07/24-2 від 18.07.2024, в якій вимагав у строк, що не перевищує семи робочих днів від дати отримання претензії повідомити про дати реалізації товару, що був отриманий від постачальника згідно умов договору, кінцевому споживачу, а у випадку реалізації товару вимагав у строк, що не перевищує семи робочих днів від дати отримання претензії, здійснити повну оплату вартості такого товару, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 20.07.2024 та накладною № 833 від 20.07.2024.

Матеріали справи не містять відповіді відповідача на зазначену претензію.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з ФОП Подгорнова О.О., з урахуванням уточнюючої позовної заяви, основної заборгованості у розмірі 211 173,53 грн, 22 974,76 грн інфляційних втрат, 3 % річних у розмірі 10 949,64 грн та пені у розмірі 63 974,39 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи як окремо так і в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, предмет та підстави позову, докази, які, на її думку, підтверджують заявлені вимоги. Обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи покладений на господарський суд.

Предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений та реалізований товар відповідно до договору поставки № 05/05/23-7 від 05.05.2023.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом раніше, позивач поставив відповідачу продукцію (товар) на суму 353 447,21 грн, що підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними на переміщення алкогольних напоїв, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до п. 6.4 договору оплата за реалізований товар здійснюється раз на 14 календарних днів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що строк виконання зобов`язання вважається встановленим, коли чітко визначено строк (термін) виконання зобов`язання, або є вказівка на подію, яка неминуче має настати і з якою пов`язане настання такого зобов`язання.

Подія, є явищем об`єктивної реальності, яка відбувається незалежно від волі людини (стихійне лихо, народження фізичної особи, її смерть тощо), а під діями розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що реалізація відповідачем товару, придбаного у позивача, кінцевому споживачу не є подією, що неминуче має настати, адже товар може не бути реалізовано до завершення терміну придатності, або взагалі може не бути реалізовано, бути пошкоджено, втрачено і наведене не залежить від волі сторін договору.

Як вбачається з умов договору, настання строку виконання зобов`язання щодо повної оплати відповідачем поставленого товару сторони поставили в залежність від його реалізації відповідачем, а не від події, яка має неминуче настати, оскільки умовами договору строк реалізації відповідачем товару не встановлено.

Отже наявність відповідного посилання у договорі щодо реалізації товару відповідачем не дозволяє дійти висновку про те, що сторони чітко встановили момент, з якого повинен відраховуватися строк виконання зобов`язання щодо повної оплати товару відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як правильно вказано судом першої інстанції, на підставі ч. 1 ст. 692 ЦК України обов`язок негайного виконання зобов`язання з оплати товару виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Частиною 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вже зазначалось, відповідно до пункту 4.1 договору перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця та підписання товаросупровідних документів.

Таким чином, судом першої інстанції, з яким погоджується апеляційний господарський суд, встановлено, що відповідач був зобов`язаний оплатити поставлений позивачем товар за видатковою накладною № ВН-1238 від 30.05.2023 на суму 100960,56 грн - 30.05.2023; № ВН-1331 від 08.06.2023 на суму 9034,20 грн - 08.06.2023; № ВН-1699 від 21.07.2023 на суму 67282,92 грн - 21.07.2023; № ВН-1768 від 28.07.2023 на суму 106463,45 грн - 28.07.2023; № ВН-2218 від 15.09.2023 на суму 69706,08 грн - 15.09.2023.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач частково оплатив поставлений позивачем товар на суму 142 273,68 грн.

Відтак, неоплаченим залишився товар на загальну суму 211 173,52 гн.

Колегія суддів критично ставиться до тверджень відповідача про те, що товар ним не отримувався, оскільки зазначене не підтверджено жодними доказами. Доказів, які підтвердили б факт підписання видаткових накладних неуповноваженими особами, відповідачем також не надано.

Положеннями ч.ч. 1 - 4 ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом апеляційної інстанцій встановлено обставини наявності у відповідача заборгованості за поставлений товар, додані позивачем до матеріалів справи докази, є більш вірогідними, і дозволяють дійти висновку, що факт наявності заборгованості відповідача має місце.

Відповідачем не надано суду доказів того, що товар позивачем не поставлявся, що видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані неуповноваженими особами, що поставлений товар досі не реалізований. Відповідачем не надано і контррозрахунку заборгованості.

Апеляційний господарський суд зазначає, що загальні доводи відповідача фактично зводяться лише до заперечення обставин стосовно підписання видаткових накладних не уповноваженими представником відповідача (на копіях видаткових накладних відсутнє посилання на посаду особи, яка нібито прийняла товар зі сторони покупця та відсутність записів про реквізити документів на підставі яких вказані особи вчиняли дії з прийняття товару), однак відповідач ніяким чином не мотивує та не заперечує факт того, що ним було здійснено часткову оплату товару за спірними видатковими накладними, які містять дефекти щодо форми та змісту.

Колегією суддів враховано, що відповідач був обізнаний про розгляд справи у суді першої інстанції, однак, заперечень щодо задоволення позовних вимог, зокрема отримання товару за спірними видатковими накладними до суду першої інстанції не надав.

У постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 та від 21.01.2023 у справі №922/4702/21, розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Апеляційний господарський суд у цьому контексті також наголошує, що однією із засад цивільного законодавства України є добросовісність.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" ("ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці"). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про суперечливу поведінку відповідача, яка проявляється в тому, що останній заперечував отримання товару, оскільки видаткові накладні № ВН-1238 від 30.05.2023, № ВН-1331 від 08.06.2023, № ВН-1699 від 21.07.2023, № ВН-1768 від 28.07.2023, № ВН-2218 від 15.09.2023, підписані Ребриковим Д.К. та Поросюком без зазначення повноважень, одночасно як вбачається з матеріалів справи відповідачем 04.09.2024, 10.09.2024, 11.09.2024, 12.09.2024, 16.09.2024, 17.09.2024, 18.09.2024 здійснена оплата на рахунок позивача із зазначенням призначення платежу, а саме оплата за товар по договору ТОВ «Винна Галерея Україна» зг. накладної №ВН-1238 від 30.05.2023 від ФОП Подгорнов О.О.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи наведені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення основного боргу.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 63 974,39 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.3 договору (в редакції, узгодженій протоколом розбіжностей) у випадку порушення покупцем строків оплати, покупець оплачує постачальнику неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми оплати за кожний день прострочення.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано (з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів), і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, умовами договору поставки № 05/05/23-7 від 05.05.2023 сторони не узгоджували нарахування пені у строк, більший ніж шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже нарахування неустойки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми оплати за товар, поставлений на підставі видаткових накладних:

- № ВН-1238 від 30.05.2023 на суму 100960,56 грн припинилося 01.12.2023;

- № ВН-1331 від 08.06.2023 на суму 9034,20 грн припинилося 09.12.2023;

- № ВН-1699 від 21.07.2023 на суму 67282,92 грн припинилося 22.01.2024;

- № ВН-1768 від 28.07.2023 на суму 106463,45 грн припинилося 29.01.2024;

- № ВН-2218 від 15.09.2023 на суму 69706,08 грн припинилося 16.03.2024

З позовної заяви, з урахуванням уточнюючої заяви №12-11/2024-1 від 12.11.2024, вбачається, що позивач просив стягнути пеню, нараховану на заборгованість відповідача з урахуванням часткових оплат, за загальний період з 29.07.2024 по 12.10.2024, тобто з порушенням шестимісячного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України.

Враховуючи, що умовами договору поставки № 05/05/23-7 від 05.05.2023 не передбачено нарахування пені у строк, більший ніж встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України, а позивачем заявлені вимоги про стягнення пені із порушенням вказаного строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача пені у 63 974,39 грн.

Твердження апелянта про те, що обов`язок оплати за поставлений товар виникає у відповідача з дати отримання претензії, відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Як установлено судом, правовідносини сторін у справі, яка розглядається, виникли з договору поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (чч.1, 2 ст.712 ЦК).

Положеннями чч.1, 2 ст. 692 ЦК передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відтак, на переконання колегії суддів, строк оплати за товар за договором купівлі-продажу (поставки) визначається спеціальною нормою ст. 692 ЦК України і на такі правовідносини не можуть поширюватись правила ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача, враховуючи уточнюючу позовну заяву №12-11/2024-1від 12.11.2024, 10 949,64 грн 3 % річних та 22 974,76 грн інфляційних втрат, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на положення зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок інфляційний втрат, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача саме 1747,02 грн за період з 29.07.2024 по 12.10.2024, в розмірі визначеному судом.

Щодо розрахунку процентів річних, періоду їх нарахування, судом апеляційної інстанції встановлено, що період і сума 3% річних розраховані позивачем та судом першої інстанції неправильно.

За перерахунком суду з використанням калькулятора Ліга-закон сума 3% річних становить 1584,98 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, однак у розмірах, визначених судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частина 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржників, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні по суті спору, оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення про часткове задоволення позовних вимог, за доводами скаржників. В свою чергу, на підставі ч. 4 ст. 277 ГПК України, рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24 підлягає зміні в частині стягнення суми 3% річних, з викладенням резолютивної частини рішення в редакції даної постанови.

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 ГПК України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 ГПК України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: судовий збір покладається на Фізичну особу-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 3217,58 грн,.

Судовий збір за розгляд апеляційних скарг у зв`язку з відмовою в їх задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на скаржників.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» на рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 21.01.2025 у справі № 911/2920/24 змінити.

4. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Подгорнова Олексія Олексійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Винна Галерея Україна» (03045, місто Київ, вул. Новопирогівська, будинок 58, код 44419070) 211 173,53 грн (двісті одинадцять тисяч сто сімдесят три грн 53 коп.) боргу, 1584,98 грн (одна тисяча п`ятсот вісімдесят чотири грн 98 коп.) 3 % річних, 1 747,02 грн (одна тисяча сімсот сорок сім грн 02 коп.) інфляційних втрат та 3 217,58 грн (три тисячі двісті сімнадцять грн 58 коп.) судового збору.

2. В іншій частині позову відмовити.».

5. Доручити Господарського суду Київської області видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи № 911/2920/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 287-291 ГПК України.

Повний текст підписано 18.06.2025.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко