ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"10" червня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/173/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Костюкович Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до відповідача - 1 ОСОБА_2

до відповідача - 2 Компанія "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) від імені якої діє уповноважений представник Ткаченко Артем Олександрович

до відповідача - 3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА"

про визнання недійсним договору та визнання розміру статутного капіталу товариства та часток учасників.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з`явився;

Відповідач - 1: ОСОБА_2 (в залі суду);

Від відповідача - 2: Ткаченко Артем Олександрович (в залі суду);

Від відповідача - 3: Струкова Ольга Вікторівна (в залі суду).

ВСТАНОВИВ:

В березні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Рівненської області із позовом до відповідачів ОСОБА_2 (далі - відповідач - 1), Компанії "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) (далі - відповідач - 2), від імені якої діє уповноважений представник Ткаченко Артем Олександрович та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА (далі - відповідач - 3) про визнання недійсним договору та визнання розміру статутного капіталу товариства та часток учасників.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Компанією "Малінко Лімітед" є недійсним в силу ст. 215 ЦК України. Позивач зазначає, що на момент укладення спірного вказаного правочину, 100 % частки у статутному капіталі товариства належала відповідачу - 1 та позивачу на праві спільної сумісної власності. Однак, позивач стверджує, що згода останнього на укладення відповідачем та Компанією "Малінко Лімітед" договору купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року не була отримана, що свідчить про його недійсність в силу норм ЦК України.

Зважаючи на викладені обставини, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та Компанією "Малінко Лімітед"; визначити розмір статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА" у сумі 37 500 грн. 00 коп. (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог); визначити розмір часток учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА" у його статутному капіталі наступним чином: частка ОСОБА_2 , номінальною вартістю 37 500 грн. 00 коп. (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), що становить 100% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА".

Відповідачі у свою чергу заперечили позовні вимоги та подали до суду відзиви на позовну заяву наступного змісту.

Відповідно до змісту заперечень відповідачів, останній заперечують те, що договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року, укладений між Відповідачем-1 та Компанією "МАЛІНКО ЛІМІТЕД", має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України, як такий, що порушує ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, оскільки укладений із порушенням ч. 3 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України.

Вказують, що при посвідченні нотаріусом спірного договору встановлено що майно, яке є предметом цього правочину, не є об`єктом права інших осіб. Разом з тим факт спільного проживання однією сім`єю позивача та відповідача - 1 у період з 01 грудня 2005 року по 17 листопада 2007 року встановлено лише 11 вересня 2023 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/16337/23.

На переконання відповідачів, договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року не може бути визнаним недійсним в порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України, так як на момент його вчинення дотримано вимоги ст. 203 ЦК України та не порушено норми встановленні ст. 368 ЦК України, ст. 65 СК України.

Зазначають, що відповідач - 2 набув у власність 100% частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний Союз-РЗВА" номінальною вартістю в сумі 7 000 000 грн. 00 коп. за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний Союз-РЗВА" від 21 грудня 2015 року, укладеним між Компанією "ЮНАКО АССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ ЛІМІТЕД" та Компанією "МАЛІНКО ЛІМІТЕД". При цьому, статутний капітал до розміру 7 000 000 грн. 00 коп. збільшено у 2008 році за рахунок коштів компанії РЕМІСТЛЕ ЛІМІТЕД, Кіпр, яка була учасником Товариства і згодом продала свою частку. Внесення коштів підтверджено документально та відображено в бухгалтерському та податковому обліку. Безвідплатність набуття у власність 100% частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний Союз-РЗВА" за вищевказаним договором безпідставні і є лише припущеннями позивача. Враховуючи доводи позивача та матеріали справи, на переконання відповідачів вимога про визначення розміру частки, а по факту це вимога про витребування майна у добросовісного набувача, не лише порушує справедливий баланс, оскільки є неспівмірним втручанням у право мирного володіння майном, а й не має жодних законно обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 388 ЦК України.

З моменту внесення статутного капіталу відповідачем - 1 в сумі 37 500 грн. 00 коп., статутний капітал ТОВ "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ-РЗВА" збільшено за рахунок інших учасників товариства на 72 000 000 грн. 00 коп. Водночас, обставини щодо перебування частки ТОВ "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ- РЗВА" у власності позивача та факту набуття останнім такого права в матеріалах справи відсутні та не доведені належними доказами, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 1, 3 статті 388 ЦК України.

На переконання відповідачів, відповідач - 1 мав відповідну дієздатність та правоздатність без згоди позивача укладати договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року, укладений між відповідачем - 1 та Компанією "МАЛІНКО ЛІМІТЕД", спірний договір вчинений з дотриманням вимог законодавства, а підстави за яким можливо визнати його недійсним у порядку ст. 215 ЦК України відсутні, заявлені позовні вимоги порушують норми щодо права власності на майно, що перебуває у володінні добросовісного набувача, зокрема ст. 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України, вимога про визначення розміру статутного капіталу та визначення частки учасника в розмірі 100% має наслідком позбавлення чинного учасника товариства його майна. Окрім того, відповідачі вказують на пропущений строк позовної давності у справі про що подано відповідну заяву.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 918/173/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача - 1 ОСОБА_2 до відповідача - 2 Компанія "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) від імені якої діє уповноважений представник Ткаченко Артем Олександрович до відповідача - 3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА про визнання недійсним договору та визнання розміру статутного капіталу товариства та часток учасників, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 15 квітня 2025 року.

04 квітня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача - 2 надійшов ряд клопотань та заяв, а саме: заява про застосування строків позовної давності; клопотання про витребування доказів; клопотання про призначення експертизи; відзив на позовну заяву в порядку в порядку ст. 165 ГПК України в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі та просить суд у задоволенні позову відмовити.

04 квітня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача - 3 в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі та просить суд у задоволенні позову відмовити.

14 квітня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача - 1 в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі та просить суд у задоволенні позову відмовити. Окрім того, відповідачем - 1долучено до матеріалів справи заяву свідка.

14 квітня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли письмові заперечення на заяву відповідача - 2 про застосування строків позовної давності, заперечення на клопотання відповідача - 2 про призначення судової експертизи.

15 квітня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 15 квітня 2025 року, зокрема оголошено перерву в судовому засіданні до 06 травня 2025 року та задоволено клопотання Компанії "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) про витребування доказів.

21 квітня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив відповідачів, відповідно до якої останній спростовує доводи викладені відповідачами у відзивах на позовну заяву та просить суд позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

01 травня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від Рівненського обласного державного нотаріального архіву на виконання вимог ухвали суду від 15 квітня 2025 року надійшли витребувані докази.

06 травня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про призначення судової експертизи.

06 травня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 06 травня 2025 року, зокрема: в задоволенні клопотання Компанії "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) про призначення експертизи відмовлено; заяву представника ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог задоволено; оголошено перерву в судовому засіданні до 20 травня 2025 року.

20 травня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача - 2 надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. Окрім того, представником відповідача - 2 до канцелярії суду подано додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву.

Щодо заяви представника Компанії "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) про залишення позову без розгляду, суд прийшов висновку про наступне.

За доводами заявника справа № 918/173/25 має бути залишена без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 226 ГПК України як така, що подана особою без відповідної процесуальної дієздатності. В обґрунтування чого відповідач вказує на те, що звернення до суду в інтересах ОСОБА_2 , позивач посилається на те, що хоча вона і не був учасником Товариства "Високовольтний союз-РЗВА", однак був спільним сумісним власником 100% частки в його статутному капіталі, а тому, подає позовну заяву в інтересах відповідача - 1. Заявлені вимоги лише створюють протиріччя між паралельними справами: Цивільна справа (№ 569/113/24) про поділ частки між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 , Господарська справа - про повернення частки ОСОБА_2 . На переконання заявника позивач не є особою, яка має матеріальне право чи охоронюваний законом інтерес на заявлення вищезазначених вимог, вона не володіє процесуальною дієздатністю у межах цього спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 183/1617/16 (постанова від 14 листопада 2018 року).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, яка відображена у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 917/1258/18.

Водночас, як вже зазначалось судом, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Таким чином, в даній справі судом не встановлено підстав, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України зумовлюють залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви представника Компанії "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2025 року закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 918/173/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача - 1 ОСОБА_2 до відповідача - 2 Компанія "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) від імені якої діє уповноважений представник Ткаченко Артем Олександрович до відповідача - 3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА про визнання недійсним договору та визнання розміру статутного капіталу товариства та часток учасників та призначено розгляд справи № 918/173/25 до судового розгляду по суті на 03 червня 2025 року.

03 червня 2025 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи у зв`язку із здійсненням представництва у іншому судовому процесі.

В судовому засіданні 03 червня 2025 року суд розглянувши клопотання представника позивача, заслухавши думку присутніх учасників процесу, прийшов до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання, зважаючи на наступне.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частинами 14 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За приписами пункту 2 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проаналізувавши зміст поданого клопотання, суд не встановив обґрунтованих підстав з урахуванням норм Господарського процесуального кодексу України для відкладення розгляду справи, адже, учасники справи належним чином повідомлені про час, дату і місце судового засідання, те що коло представників не обмежене, представник позивача був присутнім на попередньому судому засіданні у якому узгоджувалася дата проведення наступного судового засідання, останній був обізнаний про дату судового засідання (03 червня 2025 року) та свідомо обрав здійснювати представництво у іншому процесі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 03 червня 2025 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, представники відповідачів у свою чергу позовні вимоги заперечили. Надалі, відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, суд перейшов до стадії проголошення судового рішення яке відбудеться 10 червня 2025 року в приміщенні Господарського суду Рівненської області.

В судовому засіданні 10 червня 2025 року судом проголошено скорочене рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період 01 грудня 2005 року - 17 листопада 2007 року. Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлено Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року у справі № 569/16337/23.

15 листопада 2006 року ОСОБА_2 засновано Товариство з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" (ідентифікаційний код юридичної особи: 34704105). Статутний фонд (капітал) Товариства визначено в розмірі 37 500 грн. 00 коп. Внесення до статутного фонду грошей підтверджується документами, виданими банківською установою. Власником 100% частки у статутному фонді (капіталі) Товариства після його заснування був ОСОБА_2 відповідно до протоколу № 1 установчих зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 листопада 2006 року.

29 листопада 2006 року проведено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" у ЄДР.

15 січня 2007 року ОСОБА_2 та "МАЛІНКО ЛІМІТЕД" (MALINCO LIMITED) (реєстраційний номер: HE 185648 (Республіка Кіпр) укладено договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК", відповідно до умов якого 100% частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" передано у власність Компанії "МАЛІНКО" відповідно до протоколу № 2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 05 січня 2007 року.

18 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 листопада 2007 року.

21 травня 2007 року між Компанією "МАЛІНКО" та Компанією "РЕМІСТЛЕ ЛІМІТЕД" (реєстраційний номер: НЕ173862) (Республіка Кіпр) укладено договір купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА- ЕЛЕКТРИК", за яким до Компанії "РЕМІСТЛЕ" перейшли права на 10% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" номінальною вартістю 3 750 грн. 00 коп.

16 листопада 2007 року між Компанією "МАЛІНКО" та Компанією "РЕМІСТЛЕ" укладено договір купівлі-продажу частки в статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК", за яким до Компанії "РЕМІСТЛЕ" перейшли права на 80% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" номінальною вартістю 30 000 грн. 00 коп., а загальна частка, що належить Компанії "РЕМІСТЛЕ" збільшилася до 90%.

12 червня 2008 року Компанією "МАЛІНКО" та Компанією "РЕМІСТЛЕ" як учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" відповідно до протоколу № 14 засідання загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" прийнято рішення про збільшення його статутного капіталу шляхом внесення додаткових вкладів пропорційно до їх часток у статутному капіталі таким чином, що загальний розмір статутного капіталу збільшено до 2 000 000 грн. 00 коп.

26 червня 2012 року Компанією "МАЛІНКО" та Компанією "РЕМІСТЛЕ" як учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" відповідно до протоколу № 47 засідання загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" прийнято рішення про збільшення його статутного капіталу шляхом приєднання до Товариства, Товариства з обмеженою відповідальністю "РІВНЕНСЬКІ ПРОМИСЛОВІ СИСТЕМИ" (ідентифікаційний код юридичної особи: 34704110) (зі статутним капіталом 5 000 000 грн. 00 коп.), збільшення за його рахунок частки Компанії "РЕМІСТЛЕ" у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" на 5 000 000 грн. 00 коп. (до 6 800 000 грн. 00 коп.) та у відсотковому співвідношенні до 97,14%.

07 вересня 2012 року Компанією "МАЛІНКО" та Компанією "РЕМІСТЛЕ" укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК", за яким до Компанії "МАЛІНКО" перейшли права на 97,14% частки статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 6 800 000 грн. 00 коп.

Таким чином Компанія "МАЛІНКО" стала єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" із часткою в статутному капіталі 100% номінальною вартістю 7 000 000 грн. 00 коп.

21 грудня 2015 року між Компанією "МАЛІНКО" та Компанією "ЮНАКО" укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний Союз-РЗВА", відповідно до якого право власності на 100% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" набула Компанія "ЮНАКО".

18 липня 2017 року Компанією "ЮНАКО" як учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК", прийнято рішення про збільшення його статутного капіталу шляхом: приєднання Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА ІНЖИНІРИНГОВА КОМПАНІЯ" (ідентифікаційний код юридичної особи: 38747205) (із статутним капіталом 500 000 грн. 00 коп.) на підставі протоколу № 61 засідання загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відп овідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ-РЗВА" від 18 липня 2017 року; внесення додаткових вкладів до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" на суму 64 500 000 грн. 00 коп. відповідно до протоколу № 61 засідання загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 31 серпня 2017 року.

10 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 травня 2019 року у справі № 569/6391/19.

04 квітня 2022 року Компанія "МАЛІНКО" ліквідована на умовах добровільної ліквідації, відповідно до свідоцтва Департаментом банкрутства Міністерства енергетики, торгівлі та індустрії Республіки Кіпр, від 10 травня 2024 року із перекладом.

Також, судом ставновлено наступне формування статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК", а саме: 2006 рік 18 750 грн. 00 коп. - довідка № 04-27/2013 від 20 листопада 2006 року, видана Філією "Рівненське центральне відділення Промінвестбанку", платник - ОСОБА_2 ; 2007 рік 37 500 грн. 00 коп. - довідка № 04-27/53 від 12 січня 2007 року видана Філією "Рівненське центральне відділення Промінвестбанку" платник - ОСОБА_2 . Збільшення статутного капіталу, а саме: 2008 рік 1 761 446 грн. 08 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: REMISTLE LTD, Кіпр 195 829 грн. 47 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: REMISTLE LTD, Кіпр. 2012 рік 5 000 000 грн. 00 коп. - передавальний акт, приєднання ТОВ "Рівненські промислові системи"; 500 000 грн. 00 коп. - передавальний акт, приєднання ТОВ "Нова інжинірингова компанія". 2017 рік 17 886 447 грн. 24 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 1 250 226 грн. 92 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 3 179 466 грн. 61 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 4 673 873 грн. 80 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр. 2018 рік 4 856 836 грн. 48 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 3 507 252 грн. 10 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 5 087 356 грн. 67 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 1 217 640 грн. 17 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 6 262 149 грн. 42 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 1 606 321 грн. 46 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 4 582 835 грн. 65 коп.. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 762 426 грн. 13 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 3 217 668 грн. 90 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр; 853 414 грн. 71 коп. - банківська виписка, надходження на валютний рахунок (обліковано по курсу НБУ) платник: UNAKO Asset Management Limited, Кіпр.

Вказані обставини підтверджено матеріалами справи.

Загалом статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" сформований у розмірі 72 000 грн. 00 коп., Компанія "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED) володіє 100% части у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК".

Отже, зважаючи на вказані вище обставини справи, на переконання позивача на момент укладення спірного вказаного правочину, 100 % частки у статутному капіталі товариства, належала відповідачу - 1 та позивачу на праві спільної сумісної власності, згода останнього на укладення відповідачем - 1 та Компанією "Малінко Лімітед" договору купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" від 15 січня 2007 року не була отримана, тому на підставі ч. 1, 2 ст. 60, ч.1 ст. 61, ч. 1, 2 ст. 74 Сімейного кодексу України, ч. 3, 4 ст. 368 Цивільного кодексу України договір підлягає визнанню недійсним, а 100 % частки у статутному капіталі товариства повинна бути визначена за відповідачем - 1.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

З наведених обставин справи судом встановлено, що спірні правовідносини є за своїм змістом є майновими, договірними та стосуються укладення договору купівлі-продажу без волевиявлення (згоди) одного з подружжя. Спірний характер правовідносин базується на тому, що позивач вважає свої права порушеними з огляду на недотримання вимог ч. 1, 2 ст. 60, ч.1 ст. 61, ч. 1, 2 ст. 74 Сімейного кодексу України, ч. 3, 4 ст. 368 Цивільного кодексу України при укладенні спірного договору.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Предметом спору у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" від 15 січня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та Компанією "Малінко Лімітед".

Матеріалами справи підтверджено, що у 2006 році створено Товариство з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик", єдиним учасником якого був ОСОБА_2 .

Пізніше, 15 січня 2007 за спірним договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик", ОСОБА_2 зобов`язався передати покупцю - Компанії "Малінко Лімітед", частку у статутному капіталі товариства у розмірі 100% вартістю 37 500 грн. 00 коп.

Зазначену частку у статутному капіталі ОСОБА_2 передано Компанії "Малінко Лімітед", що відповідно до умов договору, який посвідчено нотаріально, про що внесено зміни до статуту товариства. Зазначена інформація міститься у витягу Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

На час розгляду судом справи № 918/173/25, 100% частки Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" (на даний час Товариство з обмеженою відповідальністю "Високовольтний Союз-РЗВА") володіє Компанія "Юнако Ассет Менеджмент Лімітед" (UNAKO ASSET MANAGEMENT LIMITED).

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом на підставі законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

Як вбачається з матеріалів справи, позов у цій справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" від 15 січня 2007 року, заявлений ОСОБА_1 , яка не є стороною спірного договору, а станом на дату його укладення була дружиною (проживала цивільним шлюбом, що встановлено рішенням суду) продавця за договором - ОСОБА_2 . Позов поданий з підстав того, що спірний договір укладений її чоловіком без її згоди на його укладення та на розпорядження часткою в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" внесок якого здійснено за кошти подружжя, що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, та відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України та статті 65 Сімейного кодексу України підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до частини першої статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною першою статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно з частинами першою - третьою статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

За змістом частини першої статті 3 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном.

Вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 115 Цивільного кодексу України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу до статутного капіталу господарського товариства таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Майно господарського товариства належить йому на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику) товариства та його подружжю (колишньому подружжю). Тобто в разі передання подружжям свого майна як вкладу до статутного капіталу господарського товариства для участі одного з них у товаристві, зазначене майно стає власністю такого товариства, а подружжя набуває право на частку в статутному капіталі такого товариства. Якщо майно передано у власність господарського товариства, то саме частка в статутному капіталі такого господарського товариства, а не його майно, може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю.

Часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

Право на частку в статутному капіталі є майновим та є різновидом майна в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 з 2006 року - дати укладення спірного у цій справі договору, був єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" з часткою 100% у статутному капіталі цього товариства, що була ним сформована за рахунок внесення до статутного капіталу товариства вкладу у вигляді майна.

Станом на час внесення ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" свого вкладу для формування статутного капіталу та станом на дату укладення спірного у справі договору він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 .. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що внесені ОСОБА_2 з до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" як його вклад майно належало йому на праві особистої приватної власності.

Суд встановив, що внесене ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" майно, до моменту його внесення як вклад до статутного капіталу цього товариства, були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Проте, з моменту їх внесення до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" право власності на це майно перейшло до Товариства. Натомість об`єктом права приватної спільної сумісної власності зазначеного подружжя стала частка ОСОБА_2 в статутному капіталі цього товариства у розмірі 100%, яка є різновидом майна в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

За змістом пункту 4 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом. Договір відчуження майна, предметом якого є частка (її частина) у статутному (складеному) капіталі товариства, укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом частини першої статті 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику.

Отже, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

У відповідності до ч. 1, 2, 3 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, зокрема частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства, дозволяє дійти висновку про те, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Положення частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України з урахуванням пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Такі висновки Верховного Суду викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем - 1 та відповідачем - 2, розпорядження спільною сумісною власністю подружжя, а саме - відчуження частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик", вчинено відповідачем - 1 без отримання згоди позивача, а відтак без належного обсягу повноважень. Позивач не надавала ні письмової, ні усної згоди на укладення договору та не знала про його укладення.

Суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи грошові кошти за купівлю частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" Компанією "МАЛІНКО" на користь відповідача - 1 не сплачено, всупереч п. 3.2. Договору, відповідно до якого оплата частки проводиться протягом 90 днів з дати укладення цього договору, в доларах США, шляхом перерахування грошових коштів по курсу НБУ на день перерахування на валютний рахунок продавця, призначення платежу: за купівлю частки в статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК", згідно договору купівлі-продажу від 15 січня 2007 року.

Вказані обставини, відповідача - 1, 2 не спростували, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже, строк виконання грошових зобов`язань, так і строк позовної давності сплив, що унеможливлює реалізацію оплатного характеру таких договорів у разі, якщо грошові зобов`язання за ними не були виконані. До того ж, оскільки перший відчужувач частки - відповідач - 1 не мав права її відчужувати внаслідок відсутності згоди позивача, її другий відчужувач Компанія "МАЛІНКО" так само не мав права розпоряджатися нею шляхом її продажу поточному володільцю частки Компанії "ЮНАКО".

Зважаючи на вказані обставини, суд приходить до висновку, що у даній справі відбулося фактично безоплатне набуття частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" за обома договорами.

Станом на момент заснування Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" і першого протиправного відчуження частки в його статутному капіталі, єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" і зареєстрованим власником 100% частки у статутному фонді (капіталі) товариства був ОСОБА_2 .

Отже, зважаючи на встановлені вище обставини справи, суд вважає наявними підстави вважати, що Компанія "ЮНАКО" не є добросовісним набувачем у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Окрім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 хоч і не була стороною спірного правочину, однак укладення останнього порушило майнові права позивача щодо отримання коштів за відчуження частки товариства (яка внесена за рахунок коштів які є спільно набутим майном), тобто, порушено право на спільну сумісну власність відповідно до правочину який укладено без згоди позивача.

Враховуючи викладене, суд приходить висновку про недобросовісність відповідача - 2 як набувача за спірним договором, а відтак, задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик", укладений 15 січня 2007 року ОСОБА_2 та Компанією "Малінко Лімітед".

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визначення розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА" у сумі 37 500 грн. 00 коп., визначення розмір часток учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА" у його статутному капіталі наступним чином: частка ОСОБА_2 , номінальною вартістю 37 500 грн. 00 коп., що становить 100% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВИСОКОВОЛЬТНИЙ СОЮЗ - РЗВА", суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічні висновки викладені в пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц).

Зважаючи на вказане, суд зазначає про правове регулювання статусу товариств з обмеженою відповідальністю, права та обов`язки учасників товариства.

Відповідно до ст. 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками.

Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Відповідно до ст. 114 ЦК України учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа.

Обмеження щодо участі у господарських товариствах може бути встановлено законом.

Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.

Відповідно до ч. 2 ст. 115 ЦК України вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають такі права: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; 2) отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; 3) брати участь у розподілі прибутку товариства; 4) отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість.

Учасники товариства можуть мати інші права, передбачені законом та статутом товариства.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства зобов`язані: 1) дотримуватися статуту; 2) виконувати рішення загальних зборів учасників товариства.

Учасники можуть мати обов`язки, встановлені законом та статутом товариства.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

Статутом товариства можуть бути передбачені обмеження щодо зміни співвідношення часток учасників. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" кожен учасник товариства повинен повністю внести свій вклад протягом шести місяців з дати державної реєстрації товариства, якщо інше не передбачено статутом. Відповідні положення можуть бути внесені до статуту, змінені або виключені з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Вартість вкладу кожного учасника товариства повинна бути не менше номінальної вартості його частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 29, ч. 1 ст. 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників є вищим органом товариства. Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства.

Як встановлено судом вище, ОСОБА_2 з 2006 року був єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" з часткою 100% у статутному капіталі цього товариства, що була ним сформована за рахунок внесення до статутного капіталу товариства вкладу у вигляді майна. ОСОБА_1 володіла часткою у спільній сумісній власності майна, яким здійснено внесення вкладу до статутного капіталу товариства, однак не була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик".

З аналізу вище вказаного законодавства та судової практики, судом встановлено, що вимога про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства може бути заявлена за умови, якщо позивачем за таким позовом є учасник товариства, ким позивач - ОСОБА_1 не є.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 володіла саме часткою у спільній сумісній власності майна подружжя, а не часткою у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик".

Окрім цього, позивач не навів окремих підстав для задоволення позовної вимоги про визначення загального розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик" (Товариства з обмеженою відповідальністю "Високовольтний союз-РЗВА") у визначеній сумі та з визначеним складом учасників, окрім тих, які пов`язані з первісною позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосуванням наслідків недійсності правочину.

Способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19, пункт 48), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20, пункт 14), від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 (провадження № 12-8гс22, пункт 9.12).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, Європейський суд з прав людини виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

В той же час, судом встановлено, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права не співвідноситься із можливим порушенням його права, оскільки останній не є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-Електрик".

Ефективним способом захисту у даному випадку є визначення за позивачем частки у статутному капіталі товариства та становлення останнього як учасника товариства, що може бути предметом іншого спору.

Суд оцінює критично посилання позивача практику Верховного Суду викладену у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 906/1012/22, оскільки в даній постанові встановлено, що саме учасник товариства має право на звернення до суду з вимогою про встановлення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства, яким позивач не являється.

Отже, з огляду на обставини справи та наявні обґрунтування вбачається, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами порушення його права у даній частині позовних вимог, на захист яких поданий даний позов, тому, у даній частині позову слід відмовити.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

11 вересня 2023 року Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/16337/23 задоволено позовні вимоги та встановлено факт проживання однією сім`єю позивача і відповідача - 1 з 01 грудня 2005 року по 17 листопада 2007 року. Вказане рішення набрало законної сили 12 жовтня 2023 року.

Суд зазначає, що для позивача перебіг строку позовної давності щодо визнання договору недійсним почався з 13 жовтня 2023 року (дати, наступної за датою набрання законної сили Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року у справі № 569/16337/23), оскільки договір, яким відповідачем - 1 в порушення прав та інтересів позивача відчужено частку в статутному капіталі товариства укладений 15 січня 2007 року, тобто в період проживання позивача і відповідача - 1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, для встановлення права позивача звертатися до суду для визнання договору недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України необхідно було встановити факт їх спільного проживання, що здійснюється у порядку цивільного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто заявлення такої вимоги разом з вимогами цього господарського позову було б неможливим на підставі ст. 21 ГПК України.

Після встановлення такого факту Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року у справі № 569/16337/23 і набрання ним законної сили 12 жовтня 2023 року у позивач виникло право звернутися до господарського суду для визнання договору недійсним.

У зв`язку із цим заява відповідача - 2 про застосування строків позовної давності є необґрунтованою, і в її задоволенні належить відмовити.

Щодо інших аргументів, на які посилалися учасники справи та яким не була дана оцінка, то Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справах "Проніна проти України", "Серявін та інші проти України", "Ruiz Torija v. Spain" тощо).

Висновки суду за результатами вирішення спору.

Суд, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Зокрема суд встановив, що спірний договір від 15 січня 2007 року підлягає до визнання недійсним.

Водночас підстави для задоволення решти позовних вимог відсутні, а тому в задоволенні цієї частини вимог необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з правилами ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6 056 грн. 00 коп., який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача - 1 в розмірі 3 028 грн. 00 коп. оскільки спір виник внаслідок неправильних дій останнього, решта судового збору покладається на позивача у зв`язку з частковою відмовою в задоволенні позову.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному фонді (капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "РЗВА-ЕЛЕКТРИК" (код 34704105) від 15 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ) та Компанією "Малінко Лімітед" (код НЕ 185648), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Поповим В.В. який зареєстрований в державному реєстрі правочинів за № 1869158.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. судових витрат.

4. В решті позову відмовити.

5. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 17 червня 2025 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя Вадим Торчинюк