ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

(додаткова)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2025 р. Справа№ 904/5087/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

секретар судового засідання Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

прокурор: Вакулюк Д.С.

від позивача: не з`явився

від відповідачів: 1 не з`явився; 2 не з`явився; 3 не з`явився; 4 - Очколяс О.В.

від третьої особи: не з`явився

розглянувши заяви Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»

про ухвалення додаткового рішення

при розгляді апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» та Заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2024, повний текст рішення складено 29.10.2024

у справі № 904/5087/22 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Акціонерного товариства «Дніпроазот»

до 1. Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз»

2. Фонду державного майна України

3. Міністерства енергетики України

4. Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»

третя особа: Кабінет Міністрів України

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025, з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2025 про виправлення описки заяву Акціонерного товариства «Дніпроазот» про відмову від позову задоволено. Прийнято відмову Акціонерного товариства «Дніпроазот» від позову у справі № 904/5087/22. Визнано не чинним судове рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2024 у справі № 904/5087/22. Провадження у справі № 904/5087/22 закрито. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» з Державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 309 333,05 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги. Повернуто Київській міській прокуратурі з Державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 308 333,05 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги. Матеріали справи № 904/5087/22 повернуто до Господарського суду міста Києва.

Київська міська прокуратура 04.04.2025 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» 03.04.2025 звернулись до Північного апеляційного господарського суду із заявами про ухвалення додаткового рішення.

12.05.2025 (через систему «Електронний суд») до Північного апеляційного суду від Акціонерного товариства «Дніпроазот» на заяву заступника керівника Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про ухвалення додаткового рішення у справі № 904/5087/22 надійшли заперечення, в яких просять відмовити в задоволені заяв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 оголошено перерву у розгляді справи № 904/5087/22 за заявами Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про ухвалення додаткового рішення до 04.06.2025 о 12 год. 40 хв.

26.05.2025 (через систему «Електронний суд») до Північного апеляційного суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» надійшла заява про уточнення заяви про ухвалення додаткового рішення. Відповідно до якої просили стягнути з Акціонерного товариства «Дніпроазот» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» 309 333 грн. 05 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

02.06.2025 (через систему «Електронний суд») до Північного апеляційного суду від Київської міської прокуратури надійшли пояснення на заперечення подані представником Акціонерного товариства «Дніпроазот» на заяву прокурора про винесення додаткового рішення.

В судовому засідання 04.06.2025 прокурор Київської міської прокуратури та представник Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» повністю підтримали свої заяви про винесення додаткового рішення.

Представник позивача та відповідача 1, 2, 3, а також представник третьої особи в судове засідання не з`явився.

Розглянувши подані заяви заступника керівника Київської міської прокуратури та Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача 50% зі сплати судового збору у розмірі 309 333 грн. 05 коп., сплаченого при поданні апеляційної скарги, проаналізувавши приписи чинного процесуального законодавства, колегія судів апеляційної інстанції вважає, що дані заяви задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025, з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2025 про виправлення описки, заяву Акціонерного товариства «Дніпроазот» про відмову від позову задоволено. Прийнято відмову Акціонерного товариства «Дніпроазот» від позову у справі № 904/5087/22. Визнано нечинним судове рішення Господарського суду міста Києва від 22.10.2024 у справі № 904/5087/22. Провадження у справі № 904/5087/22 закрито. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» з Державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 309 333,05 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги. Повернуто Київській міській прокуратурі з Державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 309 333,05 грн, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Тобто провадження у справі відносно відповідача 4 та Київської міської прокуратури закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України за заявою позивача.

Пункт 1 частини другої статті 46 ГПК України передбачає право позивача на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Стаття 191 ГПК України визначає, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.11.2022 у справі №180/2161/19).

За результатами відмови позивача від позову суд, прийнявши таку відмову, закриває провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (частина четверта статті 231 ГПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2021 у справі №550/936/18 зазначила, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені (частина п`ята статті 244 ГПК України).

Згідно з пунктів 1-3 частини першої статті 232 ГПК України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови.

Тобто, з урахуванням вищенаведеного (у контексті доводів заяв учасників справи) колегія суддів відзначає, що у разі, якщо закінчено судове провадження (тобто, закрито провадження у справі/залишено позов без розгляду/вирішено спір по суті), і судом не вирішено питання про розподіл судових витрат, суд у порядку статті 244 ГПК України має право за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення до основного рішення у справі (ухвали про закриття провадження у справі; ухвали про залишення позову без розгляду; рішення/постанови за результатом розгляду справи по суті), яким закінчено провадження у справі.

Відповідно, в залежності від виду прийнятого судом процесуального рішення ухваленого за результатом закінчення розгляду справи (ухвали/рішення/постанови), залежить і назва додатково рішення у справі, якими можуть відповідно бути: додаткова ухвала, додаткове рішення, додаткова постанова.

Водночас порядок ухвалення додаткового рішення встановлений, зокрема частиною третьою статті 244 (якщо вирішено спір по суті спору) та частиною шостою статті 130 ГПК України (у разі закриття провадження у справі/залишення позову без розгляду).

Колегія суддів відзначає, що судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 49 постанови від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Стаття 123 ГПК України визначає види судових витрат, до яких належать судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Стаття 129 ГПК України регламентує загальні правила розподілу судових витрат.

Верховний Суд акцентує, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при розподілі витрат, за результатами розгляду справи, що підтверджується сталою практикою Верховного Суду.

Разом з тим, у статті 130 ГПК України «Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду» закріплений розподіл судових витрат, зокрема у разі закриття провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19 дійшла висновку, що у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому за рахунок позивача понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати, пов`язані з розглядом справи.

Отже, у випадку відмови позивача від позову, відповідач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат і це право закріплено, зокрема в частині третій статті 130 ГПК України.

Водночас механізм реалізації закріпленого у частині третій статті 130 ГПК України права на відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, закріплений у частині п`ятій статті 130 ГПК України, відповідно до якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому понесених витрат (і судового збору, і пов`язаних з розглядом справи), при цьому розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, здійснюється у відповідності до вимог частини п`ятої статті 130 ГПК України.

У контексті наведеного, колегія суддів звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/14162/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 12.07.2021 у справі № 903/254/20, де відзначено, що правовий аналіз статей 129, 130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі, зокрема закриття провадження у справі, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.

Отже, при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи (зокрема витрат на професійну правничу допомогу), у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку доведення стороною та встановлення судом необґрунтованості дій позивача.

Відтак відповідно до приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема:

- чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов;

- чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору;

- чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача;

- чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Близька за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20.

Колегія суддів враховує, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду (викладених у постановах від 16.02.2021 у справі № 905/121/19, від 13.05.2021 у справі № 910/16777/20, від 15.09.2021 у справі № 902/136/21, від 18.01.2022 у справі № 922/2017/17) очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Разом з тим, колегія судів апеляційної інстанції акцентує, що поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожнім таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача» (така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 у справі 922/2017/17).

Відповідно до положень статей 2, 4, 14, 130, 191 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується, і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відмова від позову за заявою позивача є практичною реалізацією принципу диспозитивності господарського судочинства, адже саме учаснику справи належить право розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія судів апеляційної інстанції виходить з того, що подання позову (звернення позивача до суду за захистом порушеного права) у справі №904/5087/22 не може беззаперечно свідчити про необґрунтованість дій позивача та пред`явлення ним завідомо необґрунтованого позову чи зловживання процесуальними правами, адже доступ до суду є правом особи, гарантованим державою.

Так само і сам по собі факт подання заяви/клопотання про залишення позову без розгляду, чи то відмову від позову у справі не підтверджує ані відсутність спору позивача з відповідачем, ані відсутність предмета спору, ані свідоме порушення позивачем охоронюваних законом прав та інтересів відповідача та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.

В той же час, колегія суддів апеляційної інстанції розглядаючи дані заяви Київської міської прокуратури та відповідача 4 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача 50% судового збору у розмірі 309 333 грн. 05 коп., сплаченого при поданні апеляційної скарги з`ясовує, як дії позивача узгоджуються з приписами пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України, якою передбачена можливість подання такої заяви позивачем. Тобто, як надане законом право, зокрема на відмову від позову, може автоматично свідчити про необґрунтованість дій позивача.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує, що під час розгляду даної справи, як в суді першої інстанції, так і апеляційної інстанції не було встановлено того, що позивач від моменту звернення до суду із позовною заявою до закриття провадження у справі відносно Київської міської прокуратури та відповідача 4 діяв недобросовісно, зловживав процесуальними правами, протидіяв вирішенню спору, чи мав на меті ущемлення прав та інтересів Київської міської прокуратури та відповідача 4.

Як і не встановлено судами обставин доведення Київською міською прокуратурою та відповідачем 4 необґрунтованості дій позивача, які призвели до закриття провадження у справі, надання доказів на підтвердження таких дій позивача чи свідчень зловживання ним своїми процесуальними правами при поданні заяви про відмову від позову відносно Київської міської прокуратури та відповідача 4 тощо.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 74 ГПК України).

Поряд з тим, аргументованих обґрунтувань наведених вище обставин як і доказів на їх підтвердження, як свідчить зміст заяв Київської міської прокуратури та відповідача 4 не містить.

Крім того, представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» та Київської міської прокуратури, яка не була стороною в справі, за власною ініціативою також подала апеляційну скаргу, були присутні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, та жодних заперечень щодо безпідставності заяви позивача про відмову від позову, чи не обґрунтованості такої заяви або безпідставності відповідних дій позивача, не висловлювали, що також свідчить про добросовісну реалізацію позивачем його процесуальних прав.

Враховуючи, що колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини п`ятої статі 130 ГПК України до спірних правовідносин, що є самостійною підставою для відмови у задоволені заяв Київської міської прокуратури та відповідача 4 про стягнення 309 333 грн. 05 коп. витрат із сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Колегія судів апеляційної інстанції відхиляє доводи заявників про необхідність врахування правових висновків, сформованих Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19, а саме на те, що у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому за рахунок позивача понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрат пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, у більш пізній за часом постанові Верховного Суду, а саме у постанові від 06.03.2024 року у справі № 905/1840/21 сформована більш широка позиція щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції норм статті 130 ГПК України. Зокрема, щодо того, що при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

З наведеного слідує висновок, що пори те, що в межах даного провадження Київська міська прокуратура та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» ставлять питання саме про стягнення 50 % судового збору за подання апеляційних скарг, а в провадженні, за результатами розгляду якого було постановлено Верховним Судом постанову від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21 - питання про відшкодування витрат на правову допомогу, на використанні правових висновків з якої заперечують відповідачі, суть цих справ зводиться до правильності застосування положень статті 130 ГПК України, а саме правильності розподілу витрат у разі відмови позивача від позову та закриття провадження у справі.

Таким чином, сам вид заяви, а саме про стягнення суми сплаченого судового збору чи про відшкодування витрат на правничу допомогу, у такому випадку не впливають на суть справи, оскільки ці заяви випливають із аналогічних правовідносин (закриття провадження у справі на підставі статті 231 ГПК України) та мають одні й ті ж правові підстави, а саме положення статті 130 вказаного Кодексу.

Що стосується доводів Київської міської прокуратури про те, що посилання Акціонерного товариства «Дніпроазот» на положення ч.5 ст.130 ГПК України є безпідставним, оскільки визначенням судових витрат, визначено ст. 123 вказаного Кодексу не охоплюється судовий збір, про 50 % суми якого просять відповідачі, то такі доводи є викривленими та свідчать про непослідовність позиції Київської міської прокуратури, оскільки як видно з її первинної заяви про ухвалення додаткового рішення, обґрунтовуючи своє прохання, вона сформована саме на положеннях ст. 130 ГПК України, а також на висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19, про те, чи відноситься судовий збір до судових витрат, які у випадку відмови від позову позивача та закриття провадження у справі, можуть бути стягнуті з останнього на користь відповідача.

Так, відповідно до змісту наведеної постанови від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19 Об`єднана палат Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила: «у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статі 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому за рахунок позивача понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати пов`язані з розглядом справи».

Поза тим, як видно з наведених положень процесуального закону та наведеного висновку Великої Палати Верховного суду, сформованого у постанові від 13.04.2023 у справі № 904/1478/19, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійсненних ним витрат, у тому числі сплаченого судового збору, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

При цьому, необхідно зазначити, що ст. 130 ГПК України є спеціальною нормою процесуального закону, оскільки забезпечує більш точне та конкретне регулювання відносин, і відповідно до правила «Lex specialis derogate general» вона має перевагу на загальними нормами, а в розрізі правової ситуації в межах даного позовного провадження, а саме закриття провадження у зв`язку із відмовою позивача від позову, питання про стягнення витрат з позивача на користь відповідача має відбуватися з урахуванням положень вказаної норми.

Виходячи з вище зазначеного, з огляду на наведений аналіз положень процесуального закону щодо розподілу судових витрат, правових висновків Верховного Суду, та матеріалів справи, які не містять жодних доказів, які могли б свідчити про необґрунтованість дій позивача, підстави для задоволення заяв про стягнення з позивача на користь Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» 50% сплаченого судового збору, за подання останніми апеляційних скарг, скарг є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях процесуального закону та правових висновках Верховного суду.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 130, 231, 234, 244 Господарського процесуального кодексу, Північний апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви заступника керівника Київської міської прокуратури про ухвалення додаткового рішення у справі №904/5087/22 про стягнення з Акціонерного товариства «Дніпроазот» 50% зі сплати судового збору у розмірі 309 333 грн. 05 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 22.10.2024.

Відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про ухвалення додаткового рішення у справі №904/5087/22 про стягнення з Акціонерного товариства «Дніпроазот» 50% зі сплати судового збору у розмірі 309 333 грн. 05 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 22.10.2024.

Матеріали справи за № 904/5087/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст ухвали складено 11.06.2025

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім