УХВАЛА

03 червня 2025 року

м. Київ

cправа № 908/2221/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Борейко Н. О.,

відповідачів - Кравчука А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 (судді: Іванов О. Г. - головуючий, Парусніков Ю. Б., Верхогляд Т. А.) і рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 (суддя Проскуряков К. В.) у справі

за позовом Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО"

до Селянського (фермерського) господарства "ЗЛАГОДА", ОСОБА_1

про стягнення 3 178 185,60 грн,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року Акціонерне товариство "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (далі - АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО", банк) звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Селянського (фермерського) господарства "ЗЛАГОДА" (далі - СФГ "ЗЛАГОДА"), ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) про стягнення в солідарному порядку з відповідачів 3 178 185,60 грн заборгованості.

На обґрунтування позову банк посилався на прострочення виконання СФГ "ЗЛАГОДА" зобов`язань та неповернення кредитних коштів за кредитним договором від 22.11.2021 № 221121-КЛВ, на забезпечення виконання зобов`язань за яким між банком і ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 22.11.2021 № 221121-П/3.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з СФГ "ЗЛАГОДА" на користь АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" прострочену заборгованість за кредитним договором від 22.11.2021 № 221121-КЛВ в розмірі 2 800 000,00 грн і 38 662,62 грн витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив із встановлених обставин наявності у СФГ "ЗЛАГОДА" простроченого кредиту у сумі 2 800 000,00 грн за спірним кредитним договором.

Відмовляючи у стягненні прострочених відсотків, суд виходив із того, що у позовній заяві банк не обґрунтував на підставі якого саме пункту кредитного договору він розрахував та заявив до стягнення суму прострочених відсотків, водночас наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить, що до нього включені несплачені строкові відсотки з наростаючим підсумком на загальну суму 378 185,60 грн, а не розраховані на підставі пунктів 2.6.5 чи 2.11 кредитного договору прострочені відсотки.

Разом із тим, суд відхилив за необґрунтованістю доводи фермерського господарства про неможливість виконання ним зобов`язань за кредитним договором через виникнення форс-мажорних обставин.

Поза тим, відмовляючи у задоволенні позову, звернутого до ОСОБА_1 (поручителя), господарський суд виходив із передчасності звернення банку з позовними вимогами до поручителя та відсутність прострочення поручителя щодо виконання ним зобов`язань за договором поруки у наведеному випадку, оскільки банк не направляв вимогу поручителю, як то передбачено договором поруки, тоді як згідно з умовами договору поруки поручитель зобов`язується виконати зобов`язання за боржника у порядку та строки, зазначені у такій вимозі; пред`явлення позову до поручителя не замінює вимогу кредитора до поручителя як умови настання строку виконання зобов`язання поручителем за договором поруки, що належить до сфери матеріального права.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 у цій справі змінено та доповнено резолютивну частину абзацом, за змістом якого стягнуто з СФГ "ЗЛАГОДА" на користь АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" 378 185,60 грн відсотків за користування кредитом. Абзац третій резолютивної частини рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 викладено в редакції, згідно з якою стягнуто з СФГ "ЗЛАГОДА" на користь АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" витрати зі сплати судового збору в сумі 47 672,78 грн. В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 у справі № 908/2221/23 залишено без змін. Здійснено розподіл судових витрат.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у боржника - СФГ "ЗЛАГОДА" рахується заборгованість за кредитом у сумі 2 800 000,00 грн та 378 185,60 грн - заборгованість за відсотками за спірним кредитним договором, при цьому, як установив суд, кредитор застосував єдиний розмір відсоткової ставки - 15 % річних, тому вказані суми підлягають стягненню з боржника на користь кредитора.

Водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність прострочення поручителя щодо виконання ним зобов`язань за договором поруки за обставин невиконання банком вимог пунктів 1.8, 2.1, 2.2 договору поруки, зокрема, того, що він звертався до поручителя з вимогою про виконання зобов`язань за боржника, в якій було би зазначено розмір заборгованості боржника, яка підлягає сплаті поручителем, а також порядок і строк виконання поручителем вказаної вимоги.

Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, банк подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 у цій справі в частині відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача - ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з нього як солідарного боржника на користь банку заборгованості за кредитним договором в сумі 2 800 000,00 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 378 185,60 грн.

Скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодекс України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права -статей 526, 527, 553, 555, 559 Цивільного кодексу України, статі 222 Господарського кодексу України, статті 4 Господарського процесуального кодексу України, зокрема стверджує про застосування зазначених норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 2- 1169/11 (пункт 62), від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15, у постановах Верховного Суду від 16.08.2019 у справі № 754/882/15-ц, від 16.08.2019 у справі № 242/2788/15-ц. Також скаржник посилається на Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002 щодо досудового вирішення спорів, та зазначає, що в цій частині оскаржувані судові рішення постановлені також без урахування висновків про застосування норм права, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 914/2649/17, постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 133/1195/16-ц, від 23.06.2020 у справі № 910/5561/19.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач заперечує проти доводів касаційної скарги, просить касаційне провадження за касаційною скаргою банку закрити на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин, що виникли у цій справі.

Від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі.

Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 22.11.2021 між банком і СФГ "ЗЛАГОДА" (позичальник, боржник) було укладено кредитний договір № 221121-КЛВ, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у виді кредитної лінії (грошові кошти на умовах, зазначених в договорі) одним або кількома траншами, але в будь-якому випадку в межах встановленого ліміту кредитної лінії в загальній сумі кредиту, що дорівнює 2 800 000,00 грн та в межах встановленого строку кредиту (до кінцевої дати погашення, визначеної у пункті 2.5.2 договору), а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити плату (проценти та комісії за договором) за кредит у порядку та на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 2.5.2 кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит в терміни, встановлені в заяві на видачу траншу та в дати, встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії, що є додатком 2 до цього договору, але в будь якому випадку не пізніше кінцевої дати погашення - 23.02.2023 (включно), якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту/траншу, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до іншого терміну відповідно до умов цього договору.

Сторони домовились, що процентна ставка за користування кредитом/траншем у межах строку користування встановлюється фіксована в розмірі 15 % процентів річних, якщо інший розмір процентної ставки не застосований за умовами цього договору (пункт 2.6 кредитного договору).

Згідно з пунктом 2.6.5 кредитного договору сторони домовились, з урахуванням статті 212 Цивільного кодексу України, що банк має право встановити за користування одержаним кредитом/траншем процентну ставку збільшену на 3 % процентних пункти до встановленої у пункті 2.6 договору у випадку і порушення/невиконання/часткового виконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених пунктами 5.5, 5.9, 5.14 цього договору. Сторони підтверджують, що встановлення банком вказаної процентної ставки не є односторонньою зміною умов цього договору. Банк застосовує підвищену процентну ставку за користування кредитом/траншем відповідно до цього договору з першого числа місяця, наступного за місяцем порушення умов договору.

Зобов`язання вважаються виконаними у повному обсязі у разі виконання позичальником усіх зобов`язань, передбачених пунктами, зазначеними у 2.6.5 договору, та вважаються невиконаними у разі невиконання будь-якого із зобов`язань, передбачених у цих пунктах. З першого числа місяця, наступного за місяцем виконання позичальником умов договору банк встановлює процентну ставку за користування кредитом/траншем відповідно до пункту 2.6 цього договору.

Відповідно до пункту 2.11 договору у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму/частину кредиту/траншу в кінцеву дату погашення або у терміни, встановлені графіком погашення/зниження загальної суми кредиту/ліміту кредитної лінії або інші терміни, встановлені умовами цього договору, або у встановлений згідно з пунктом 2.12 цього договору термін повернення кредиту/траншу, позичальник зобов`язаний сплатити банку проценти за порушення грошового зобов`язання (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 20 % процентів річних від суми простроченої заборгованості за кредитом/траншем, що надані в національній валюті України, гривні (UАН), якщо інший розмір не встановлений додатковою угодою на підставі домовленості сторін, при цьому сторони домовилися, що у разі зміни розміру в сторону зменшення така угода не укладається.

Позичальник сплачує проценти за порушення грошового зобов`язання за кожен день наявності простроченої заборгованості за траншем/кредитом, починаючи з дати її виникнення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати кредиту/траншу в кінцеву дату або в дату погашення.

Проценти за порушення грошового зобов`язання нараховуються банком та сплачуються позичальником відповідно до пункту 2.6 цього Договору.

У пункті 2.12 договору передбачено, що банк має право визнати дату погашення кредиту/траншу або частину кредиту такою, що настала, направивши позичальнику відповідну письмову вимогу про дострокове погашення кредиту/траншу у повному обсязі у разі настання будь-якої з умов, перелічених у цьому пункті, та які, на думку банку, можуть призвести до непогашення кредиту/траншу.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками (у разі якщо вони використовуються сторонами) і діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (пункт 9.1 кредитного договору).

Згідно з пунктом 10.14 вказаного договору сторони домовились, що позичальник вважається належним чином письмово повідомленим і таким, що отримав відповідні повідомлення та/або вимогу банку у випадках встановлених цим договором, у разі здійснення банком однієї або кількох дій, а саме вручення позичальнику письмовою повідомлення/вимоги особисто або його представникові; та/або направлення позичальнику повідомлення/вимоги через систему клієнт-банк банку у виді повідомлення на номер мобільного телефону, вказаного у пункті 11 цього договору; та/або передачі письмового повідомлення/вимоги рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою кур`єрською службою на адресу, зазначену в цьому договорі, або на ту адресу, яка буде повідомлена самим позичальником письмово; та/або надіслання письмового повідомлення/вимоги на адресу електронної пошти, вказаної в пункті 11 цього договору, та/або на ту адресу електронної пошти, які будуть повідомлені самим позичальником письмово; та/або розміщення інформації на сайті банку www.creditdnepr.com.ua (виключно для загальних повідомлень). Позичальник вважається повідомленим/таким, що отримав повідомлення/вимогу, навіть у тому випадку, коли письмове повідомлення/вимога, надіслане на його останню відому адресу (яка зазначена в договорі та/або письмово повідомлена позичальником) не було йому доставлено (вручено) незалежно від причин.

Додатком № 2 до кредитного договору є графік зниження ліміту кредиту/траншу, відповідно до якого боржник зобов`язався сплатити банку суму кредиту/траншу в наступні строки: 23.12.2022 - 1 300 000,00 грн, 23.02.2023 - 1 500 000,00 грн. При цьому, з 24.12.2022 діє новий ліміт - 1 500 000,00 грн.

Також попередні судові інстанції установили та це підтверджено матеріалами справи, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором 22.11.2021 банк і ОСОБА_1 (поручитель) уклали договір поруки, за умовами якого поручитель поручається і солідарно відповідає перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

У пункті 1.1 договору поруки передбачено, що за цим договором поручитель поручається перед банком за виконання боржником основного зобов`язання 1 (з повернення суми кредиту) та основного зобов`язання 2 (сплати суми процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, пені, штрафних санкцій) за основним договором, а саме за кожне з цих основних зобов`язань окремо.

Порукою, що надається згідно з цим договором, забезпечуються усі існуючі та майбутні грошові зобов`язання боржника, що становлять основні зобов`язання, термін виконання яких настав або настане у майбутньому. Зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін до договору (пункт 1.2 договору поруки).

Відповідно до пункту 1.4 договору відповідальність поручителя і боржника щодо виконання основних зобов`язань є солідарною.

Достатнім і належним документом, що підтверджує наявність і розмір заборгованості боржника перед банком є довідка банка із розрахунком заборгованості за основним договором (пункт 1.8 договору).

Разом із тим, у пункті 2.1 договору поруки сторони визначили, що банк має право у разі порушення боржником будь-якого основного зобов`язання за основним договором або невиконання боржником зобов`язання, встановленого рішенням суду щодо визнання основного договору недійсним, звернутися до поручителя з вимогою про виконання таких зобов`язань, а поручитель зобов`язується виконати їх за боржника у порядку та строки, зазначені у вказаній вимозі.

Згідно з пунктом 2.2 договору поруки у випадку невиконання поручителем вимоги банка у вказаний строк (термін), заборгованість поручителя за цим договором вважається простроченою з наступного робочого дня після закінчення зазначеного строку (настання зазначеного терміну).

Також сторони домовились, що строк дії поруки, а саме строк протягом якого банк має право пред`явити вимоги до поручителя становить 7 років із дати укладення цього договору (пункт 3.1 договору поруки).

Відповідно до пункту 7.1 договору поруки якщо у випадку пред`явлення банком вимоги поручитель не виконає будь-яке основне зобов`язання в терміни (строки), встановлені у зазначеній вимозі, банк має право вимагати, а поручитель зобов`язаний сплатити банку проценти за порушення грошового зобов`язання (як спеціальний вид відповідальності згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України) в розмірі 20 % процентів річних від простроченої заборгованості за кожен дань прострочення, включаючи день погашення простроченої заборгованості. Проценти за порушення грошового зобов`язання як спеціального виду відповідальності сплачуються на підставі письмової вимоги банку, що направляється поручителю в один із способів, передбачених розділом "Порядок надання сторонами письмових повідомлень".

З змістом пункту 8.1 вказаного договору він набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками (у разі якщо вони використовуються сторонами) і діє протягом строку дії поруки, зазначеного в пункті 3.1 цього договору, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним.

У пункті 9.1 сторони домовились, що поручитель вважається належним чином письмово повідомленим і таким, що отримав відповідні повідомлення та/або вимогу банку у випадках встановлених цим договором у разі здійснення банком однієї або кількох дій, а саме вручення поручителю письмового повідомлення/вимоги особисто або його представникові; направлення поручителю повідомлення/вимоги у вигляді SMS-повідомлень на номер мобільного телефону, вказаного в цьому договорі; передачі письмового повідомлення/вимоги рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою кур`єрською службою на адресу, зазначену в цьому договорі, або на ту адресу, яка буде повідомлена поручителем письмово; надіслання письмового повідомлення/вимоги на адресу електронної пошти, вказаної в цьому договорі, та/або на ту адресу електронної пошти, які будуть повідомлені поручителем письмово; розміщення інформації на сайті банку www.creditdnepr.com.ua (виключно для загальних повідомлень). Поручитель вважається повідомленим/таким, що отримав повідомлення/вимогу, навіть у тому випадку, коли письмове повідомлення/вимога, надіслане на його останню відому адресу (яка зазначена в договорі та/або письмово повідомлена поручителем) не було йому доставлено (вручено) незалежно від причин.

Під час вирішення спору у справі попередні судові інстанції установили, що банк виконав зобов`язання за кредитним договором від 22.11.2021 № 221121-КЛВ, а саме видав позичальнику транші в розмірі 2 800 000,00 грн, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами від 24.11.2021, від 22.12.2021, від 15.02.2022, від 23.02.2022. Однак, СФГ "ЗЛАГОДА" не повернуло в обумовлений кредитним договором строк кредитні кошти. Розмір простроченої заборгованості за цим кредитним договором станом на 24.02.2023 становить 3 178 185,60 грн, в тому числі, залишок простроченого кредиту - 2 800 000, 00 грн, залишок прострочених відсотків - 378 185,60 грн.

Як установили суди та свідчать матеріали справи, предметом позову у ній є вимоги АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" про стягнення в солідарному порядку з СФГ "ЗЛАГОДА", ОСОБА_1 3 178 185,60 грн заборгованості, з яких 2 800 000, 00 грн простроченого кредиту та 378 185,60 грн прострочених відсотків за кредитним договором.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для солідарного стягнення заборгованості, зокрема, з ОСОБА_1 .

Як свідчить зміст касаційної скарги, саме з відмовою судів у задоволенні позову в означеній частині не погоджується скаржник у касаційній скарзі. В іншій частині судові рішення скаржником не оскаржені, тому колегією суддів суду касаційної інстанції не переглядаються.

Здійснюючи апеляційний розгляд справи, суд апеляційної інстанції урахував, зокрема, положення статті 193 Господарського кодексу України, частини 2 статті 530, статей 546, 553, частин 1, 2 статті 554, статей 627- 629 Цивільного кодексу України, дослідив обставини справи і наявні у ній докази, надав оцінку умовам договору поруки, у тому числі, зобов`язанням поручителя, а також строку та порядку його виконання поручителем, та установив, що за умовами договору поруки поручитель зобов`язується виконати зобов`язання за боржника у порядку та строки, зазначені у вимозі; заборгованість поручителя вважається простроченою у випадку невиконання поручителем вимоги банка у вказаний у вимозі строк (термін) - з наступного робочого дня після закінчення строку (настання терміну). Водночас, як зазначив суд апеляційної інстанції, позивачем (банком) не надано та, відповідно, матеріали справи не містять, доказів звернення в будь-який спосіб, передбачений пунктом 9.1 договору поруки, до поручителя з письмовою вимогою про виконання зобов`язань за боржника, в якій було би зазначено розмір заборгованості боржника (СФГ "ЗЛАГОДА"), яка підлягає сплаті поручителем, а також порядок і строк виконання поручителем вказаної вимоги, що, свідчить про невиконання ним (банком) вимог пунктів 1.8, 2.1, 2.2 договору поруки. Тобто було встановлено, що банк не направляв поручителю вимоги із зазначенням порядку виконання ним зобов`язань боржника, у тому числі й строку, та доказів на підтвердження розміру заборгованості.

За обставин неповідомлення поручителя про виконання зобов`язання за кредитним договором за боржника, хоча спосіб та порядок такого визначено договором поруки, відсутнє прострочення виконання зобов`язання з боку поручителя й, відповідно, відсутнє порушення прав позивача з боку поручителя, що, як зазначив суд апеляційної інстанції, зумовлює відмову у позові в частині позову, звернутого до поручителя. При цьому суд апеляційної інстанції надав оцінку твердженням позивача про необов`язковість звернення у з вимогою до поручителя та відхилив їх, акцентувавши на тому, що договором поруки не встановлений строк для виконання поручителем зобов`язань боржника у разі невиконання ним умов кредитного договору, між тим такі строки та порядок виконання згідно з пунктом 2.1 договору поруки повинні встановлюватися саме у вимозі.

Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення та постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц, від 22.08.2018 у справі № 2- 1169/11, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц, від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11, від 16.08.2019 у справі № 754/882/15-ц, від 16.08.2019 у справі № 242/2788/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15 є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у цій справі, що розглядається, не можуть вважатися подібними в контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених ними фактичних обставин. Тобто у вказаних скаржником справах, які переглядались Верховним Судом і Верховним Судом України, норми права застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. Висновки у зазначених справах виокремлені скаржником із контексту судових рішень, при цьому не ураховані викладені в рішеннях правові позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору в контексті досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин. Водночас окремі висновки, на які посилається скаржник, стосуються застосування положень частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, якою унормовано припинення поруки, тоді як положення вказаної норми не застосовувалися судами попередніх інстанцій під час вирішення спору у цій справі, що розглядається, висновки судів на них не ґрунтувалися та вони не стосуються спірних правовідносин (питання про припинення поруки у цій справі, що розглядається не поставало). Крім того, правова позиція в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 521/21255/13-ц є неактуальною внаслідок відступлення шляхом конкретизації відповідно до пунктів 24, 25 постанови Великої Палати ВС від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц в частині, що стосується направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту та наслідків ненаправлення такого повідомлення.

Разом із тим, посилання скаржника на те, що судами не звернуто уваги на висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002, теж відхиляються колегією суддів, оскільки не регулюють спірних правовідносин.

Щодо посилань скаржника на постанови Верховного Суду від 12.02.20149 у справі № 914/2649/17, від 11.09.2019 у справі № 133/1195/16-ц, від 23.06.2020 у справі № 910/5561/19, то колегія суддів їх також не бере до уваги, оскільки правовідносини у зазначених справах та справі, в якій подано касаційну скаргу за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями не є подібними, різним є і нормативно-правове регулювання, тому підстав для врахування висновків, викладених у цій постанові у наведеному випадку немає. Зокрема, у справі № 914/2649/17 розглядався спір про внесення змін у договір оренди нежитлових приміщень комунальної власності, у справі № 133/1195/16-ц розглядався спір про стягнення страхового відшкодування у разі настання страхового випадку, у справі № 910/5561/19 спір стосувався зобов`язання внести зміни до особового рахунку товариства шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми з підстав розбіжностей між фактично списаною сумою тарифу (та нормативно-затвердженою вартістю тарифу.

Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. До того ж цитування скаржником окремих висновків, наведених у постанові Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Звідси вказані для порівняння судові рішення не є релевантними до обставин цієї справи.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, в якій подано касаційну скаргу, встановлені судами, ухвалені рішення і постанова у справі в оскарженій частині не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

У контексті наведеного колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваному судовому рішенні, скаржник має навести не особисті міркування щодо його незаконності та необґрунтованості, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахував суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених ним обставин справи. Незгода скаржника з постановою суду апеляційної інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в такій постанові, не свідчить про її незаконність.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Доводи скаржника фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень про часткове задоволення позову та стосуються виключно незгоди з встановленими судами обставинами справи, однак з огляду на визначені у статті 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції переоцінка доказів та встановлення по новому обставин справи не належить до повноважень Верховного Суду.

З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови у справі з цієї підстави.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 у справі № 908/2221/23.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2023 у справі № 908/2221/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак