ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 р. м. Ужгород Справа № 5/58 (907/357/25)

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області, м. Берегове Закарпатської області

до відповідача Закритого акціонерного товариства «Котнар», с. Мужієво Берегівського район Закарпатської області

про розірвання договору оренди земельної ділянки

у межах справи № 5/58

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудз Трейд», м. Рівне

до боржника Закритого акціонерного товариства «Котнар», с. Мужієво Берегівського району Закарпатської області

про банкрутство

За участю представників:

позивача Данилов С.А., адвокат, довіреність №1018/02-20 від 03.06.2025; Кулаковський О.М., адвокат, довіреність №02-20/176 від 09.06.2025;з

відповідача Лозовський В.М., адвокат, ордер серії СА №1066931 від 16.10.2023.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Закарпатської області перебуває справа №5/58 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудз Трейд» до Закритого акціонерного товариства «Котнар» про банкрутство.

Постановою господарського суду Закарпатської області від 30 березня 2011 року у справі №5/58 Закрите акціонерне товариство «Котнар» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Станом на дату постановлення означеної ухвали ліквідаційна процедура боржника не завершена.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №5/58 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2024 року.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.12.2024 справу №5/58 про банкрутство Закритого акціонерного товариства «Котнар» прийнято до провадження у новому складі суду.

27 березня 2025 року до Господарського суду Закарпатської області надійшла позовна заява Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області до Закритого акціонерного товариства «Котнар» у якій позивача просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки площею 40,00 га розміщеної на території Мужіївської сільської ради за межами населеного пункту Берегівського району Закарпатської області кадастровий номер :01:000:0004 від 24.06.2003 зареєстрований у ДП «Мукачівський районний центр ДЗК» 01.12.2003 №03 укладений між ЗАТ «Котнар» та Берегівською районною державною адміністрацією.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2025, матеріали позовної заяви № 907/357/25 передані для розгляду судді Ремецькі О.Ф.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області (суддя Ремецькі О.Ф.) від 01 квітня 2025 року у справі № 907/357/25 постановлено матеріали позовної заяви №907/357/25 (від 27.03.2025 за вх.№ 02.3.1-05/390/25) за позовом Берегівської районної військової (державна) адміністрації Закарпатської області, м. Берегове до Закритого Акціонерного Товариства «Котнар», с. Мужієво, Берегівського р-н про розірвання договору оренди земельної ділянки для розгляду в межах справи Господарського суду Закарпатської області №5/58 про банкрутство закритого акціонерного товариства «Котнар».

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07 квітня 2025 року матеріали справи № 5/58 (907/357/25) передано для розгляду судді Лучку Р.М.

Ухвалою від 14 квітня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 5/58 (907/357/25) за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив судове засідання у справі № 5/58 (907/357/25) на 13 травня 2025 року.

У зв`язку з неявкою представника позивача в судове засідання розгляд справи відкладався до 10 червня 2025 року.

Представники позивача в судовому засіданні 10.06.2025 позовні вимоги підтримали з визначених в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях від 09.06.2025 підстав, надали суду пояснення щодо ініційованого у цій справі позову.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.06.2025 заперечує проти задоволення позовних з підстав, що визначені у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях.

В порядку ст. 240 ГПК України скорочене рішення (вступна та резолютивна частини) проголошена судом в судовому засіданні 10.06.2025 року.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано систематичною з 01.10.2023 несплатою відповідачем орендної плати за договором оренди від 24.06.2003, що в силу приписів ст. 32 Закону України «Про оренду землі», ст. 141 ЗК України та ст. 651 ЦК України є підставою для його розірвання в примусовому порядку.

Пояснює, що Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області приймалося розпорядження від 31.07.2023 за №112 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки», однак в ході розгляду судами справи №5/58 (907/847/23) встановлено відсутність підстав для одностороннього розірвання договору, а відтак просить суд прийняти рішення про розірвання спірного договору в судовому порядку.

Доводить, що незважаючи на набрання чинності Законом України від 28.04.2021 № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0004 не перейшла в комунальну власність Берегівської міської територіальної громади в розумінні абзацу 2 пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ, що встановлено у рішенні Господарського суду Закарпатської області від 27.03.2025 у справі №5/58 (907/106/25), а відтак, Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області продовжує залишатися Орендодавцем за договором оренди від 24.06.2003 та вправі вимагати його розірвання з підстав систематичної несплати орендної плати орендарем.

Заперечення (відзив) відповідачів.

Відповідач згідно з поданим суду відзивом на позов від 30.04.2025, письмовими поясненнями від 09.06.2025 заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що після прийняття Верховним Судом рішення у справі №5/58 (907/314/21) (постанова Верховного Суду від 18.05.2023) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 8/12/09 від 08.12.2009 року виноградників, які розташовані на орендованій за договором від 24.06.2003 земельній ділянці кадастровий номер :01:000:0004 ліквідатор боржника неодноразово (22.06.2023 та 28.06.2023) звертався до позивача з листами щодо надання розрахунку заборгованості з орендної плати за Договором оренди, а також повідомлення банківських реквізитів для сплати орендної плати.

Пояснює, що натомість, позивачем прийнято розпорядження від 31.07.2023 року за №112 «Про розірвання з 01.08.2023 року Договору оренди земельної ділянки від 24.06.2003 року, яке оскаржено в судовому поряду та визнано таке як незаконно прийняте відповідно до змісту судових рішень у справі №5/58 (907/847/23).

Звертає увагу, що відповідач ще у 2009 році втратив право власності на виноградники на підставі Договору №8/12/09 купівлі-продажу багаторічних насаджень плодоносних та неплодоносних виноградників, що розташовані (засаджені) в тому числі на орендованій за договором від 24.06.2003 земельній ділянці кадастровий номер :01:000:0004 та до 18.05.2023 року (дата прийняття постанови Верховним Судом у справі №5/58 (907/314/21)) виноградники перебували у власності ТОВ «Карпат-Вин Еталон», так само, і право оренди на ці виноградники належало саме означеному Товариству, про що в реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право оренди.

З урахуванням наведеного доводить, що в спірних правовідносинах має місце протиправна тенденція дій зі сторони позивача, який зловживає своїм процесуальним правом, тому що, спочатку ігнорує запити ліквідатора, потім видає незаконне розпорядження по припиненню оренди, при цьому чинить опір в судовому порядку, подає необґрунтовані апеляційні скарги, а наразі подає цей позов до суду, не надавши реквізити для оплати орендної плати.

Звертає увагу, що невиконання належним чином зобов`язань щодо оплати орендних платежів зі сторони відповідача у встановлених Договором розмірі та строки це не пряме ухилення ЗАТ «Котнар» від виконання свого обов`язку згідно умов Договору оренди, а пряме обмеження Орендодавця у такому виконанні.

Крім того, акцентує увагу, що подавши позов про розірвання договору оренди, позивач діє не добросовісно як на користь реального власника Берегівської міської територіальної громади, так і на користь держави, оскільки, не має відповідних законних повноважень, щодо розпорядження земельною ділянкою кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га розташована на території Мужіївської сільської ради, проте чинить дії щодо розпорядження нею; постійно зловживає правами, вчиняє дії, які не має права вчиняти, замість того, щоб отримувати орендну плату належним чином від Орендаря, сприяти розвитку бізнесу він же навпаки, ухиляється від отримання орендних платежів, чинить перешкоди ЗАТ «Котнар» у використанні земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га, ініціює судові процеси, витрачає державні кошти на апеляційне та касаційне оскарження, і при цьому прямо порушуючи норму закону.

Відповідь на відзив.

Позивачем не подано відповіді на відзив за правилами ст. 166 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

24 червня 2003 року між Берегівською районною державною адміністрацією, як Орендодавцем та Закритим акціонерним товариством СП «Котнар», як Орендарем було укладено Договір оренди земельної ділянки, посвідчений Берегівською державною нотаріальною конторою 11 липня 2003 року за реєстраційним номером 2-2951 та зареєстрований в ДП «Мукачівський районний центр ДЗК» 01.12.2003 за № 03 (надалі Договір).

За змістом п. 1 Договору Орендодавець надає, а Орендар приймає в довгострокову оренду на п`ятдесят років земельну ділянку, загальною площею 40 га, розташовану на території Мужіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області кадастровий номер :01:000:0004. Цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка передається з метою сільськогосподарського виробництва для закладки молодих виноградників.

Відповідно до Акту від 24.06.2003 про передачу та прийому земельної ділянки об`єкт оренди за Договором передано Орендодавцем Орендарю в оренду.

За умовами п. 4 Договору зміна умов договору можлива за взаємною згодою сторін; договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання.

Підставою припинення договору є: закінчення його строку; придбання орендарем земельної ділянки у власність; примусовий викуп (вилучення) земельної ділянки у разі суспільної необхідності; в разі ліквідації юридичної особи - орендаря.

Підставою розірвання договору є: взаємна згода сторін; випадкове знищення чи пошкодження орендованої земельної ділянки, яке суттєво перешкоджає передбаченому у пункті 2.1 цього договору її використанню; вимога однієї із сторін у випадку невиконання іншою стороною обов`язків, передбачених договором; добровільна відмова орендаря від оренди земельної ділянки або припинення діяльності орендаря; укладення договору оренди землі з порушенням порядку, встановленого у законодавстві України.

Сторони погоджуються з тим, що дострокове розірвання цього договору має здійснюватися за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони не пізніше ніж за 6 місяців визначеного терміну.

В разі відсутності взаємної згоди сторін щодо зміни умов цього договору, його дострокове розірвання на вимогу заінтересованої сторони ці питання вирішуються в судовому порядку.

У разі припинення або розірвання цього договору орендар має забезпечити виконання умов повернення земельної ділянки визначених в цьому договорі.

Додатковою угодою 1 від 09.11.2009 сторонами внесено зміни до Договору в частині зазначення найменування особи Орендаря, змінивши його на Закрите акціонерне товариство «Котнар».

31 липня 2023 року Берегівська районна державна адміністрація прийняла розпорядження про розірвання з 01 серпня 2023 року договору оренди земельної ділянки, укладеного з ЗАТ «Котнар» 24.06.2003 року.

Зміст означеного розпорядження свідчить, що воно обґрунтоване посиланням на інформацію Головного управлінням Державної податкової служби у Закарпатській області (вих. № 5420/5/07-16-04-01-09 від 17.07 2023 ), про те, що ЗАТ «Котнар» здійснив останній платіж орендної плати у 2011 - 2012 роках; відтак, за період з 2012 по 2023 роки ЗАТ «Котнар» орендну плату за користування земельною ділянкою не сплачувало, а діяльність Орендаря є фактично припиненою.

Означені обставини встановлені Західним апеляційним господарським судом (постанова від 11.07.2024) та Верховним Судом (постанова від 14.11.2024) в межах розгляду справи №5/58 (907/847/23) за позовом ЗАТ «Котнар» до Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання незаконним і скасування розпорядження від 31.07.2023 №112 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки» та в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційними для сторін цієї справи №5/58 (907/106/25).

В межах розгляду господарськими судами справи №5/58 (907/847/23) відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 11.07.2024, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 14.11.2024 відмовлено ЗАТ «Котнар» у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням неналежного способу судового захисту.

Так, в ході розгляду справи №5/58 (907/847/23) судами було встановлено, що розпорядження Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 31.07.2023 №112 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки» не заміняє способів і порядку розірвання Договору оренди, визначених його умовами та вимогами закону, адже не є ні судовим рішенням, ані вираженою в тій же формі, що й Договір оренди, взаємною згодою сторін на його дострокове розірвання та констатовано, що прийняття Адміністрацією Розпорядження як таке не має наслідком розірвання Договору оренди та припинення орендних правовідносин між ЗАТ «Котнар» і Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області.

З долученої відповідачем до відзиву на позов Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №409777293 від 27.01.2025 вбачається, що на час розгляду справи в суді земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га перебуває в державній власності із зазначенням повноважної особи власника Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області (підстава рішення приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Селехман О.А. №64716115 від 07.09.2022), речові права на спірну земельну ділянку, зокрема право оренди, за жодною особою не зареєстровані.

З урахуванням викладеного, Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області звернулася з даним позовом до суду, предметом якого визначено розірвання Договору оренди земельної ділянки від 24.06.2003, посвідченого Берегівською державною нотаріальною конторою 11 липня 2003 року за реєстраційним номером 2-2951 та зареєстрованим в ДП «Мукачівський районний центр ДЗК» 01.12.2003 за № 03 (кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0004 загальною площею 40 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100) з підстав систематичної несплати орендної плати Орендарем, яка згідно з поясненнями представників позивача, наданих в судовому засіданні 10.06.2025 має місце починаючи з 01.10.2023 року.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Зокрема, районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (частина 3 статті 122 ЗК України в редакції на час укладення Договору).

У пункті 2 частини 1 статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» закріплено повноваження державних адміністрацій щодо розпорядження землями державної власності відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами у справі на підставі Договору оренди земельної ділянки від 24.06.2003, посвідченого Берегівською державною нотаріальною конторою 11 липня 2003 року за реєстраційним номером 2-2951 виникли орендні правовідносини щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га, яка передана Берегівською районною державною адміністрацією Закарпатської області, як уповноваженим станом на 2003 рік органом в оренду Закритому акціонерному товариству «Котнар» строком на 50 років з метою сільськогосподарського виробництва для закладки молодих виноградників.

Договір оренди від 24.06.2003 був зареєстрований у встановленому на час його укладення порядку (ДП «Мукачівський районний центр ДЗК» 01.12.2003 запис за № 03), право оренди позивача було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав (05 вересня 2022 року, номер запису про реєстрацію речового права 47783326)

Право оренди земельної ділянки визначено у частині 1 статті 93 ЗК України як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічне визначення закріплено також у статті 1 Закону України «Про оренду землі», згідно зі статтею 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 525 і частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 3, 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі» також передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Натомість договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

У положеннях статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» закріплено переліки прав та обов`язків обох сторін договору оренди. До них віднесено, зокрема, обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, якому кореспондує право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.

У разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 наведеного Закону договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін (частина 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі»).

Пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України також встановлено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Положення наведених норм кореспондуються з частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Застосування такого правового наслідку як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначено через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, і це відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України віднесено, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Оскільки законодавець визначає однією із істотних умов договору оренди землі орендну плату, то основний інтерес особи, яка передає майно в оренду, полягає в отриманні орендної плати за таким договором. Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до положень частини 3 статті 653 і статті 654 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. При цьому зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Якщо ж договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За встановленими у справі обставинами та відповідно до п. 4 Договору оренди земельної ділянки від 24 червня 2003 року, зміна умов договору можлива за взаємною згодою сторін; договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання. Підставою розірвання договору є зокрема, взаємна згода сторін; вимога однієї із сторін у випадку невиконання іншою стороною обов`язків, передбачених договором; добровільна відмова орендаря від оренди земельної ділянки або припинення діяльності орендаря. При цьому передбачено, що в разі відсутності взаємної згоди сторін щодо дострокового розірвання договору на вимогу заінтересованої сторони, ці питання вирішуються в судовому порядку.

Таким чином, судом встановлено, що Договір оренди від 24 червня 2003 року не передбачає можливості його розірвання в односторонньому порядку, а за відсутності взаємної згоди сторін питання щодо зміни умов Договору оренди чи його дострокового розірвання на вимогу заінтересованої сторони слід вирішувати в судовому порядку.

Надаючи оцінку прийнятому позивачем розпорядженню від 31.07.2023 №112 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки» Західний апеляційний господарський суд (постанова від 11.07.2024) та Верховний Суд (постанова від 14.11.2024) в межах розгляду справи №5/58 (907/847/23) за позовом ЗАТ «Котнар» до Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання незаконним і скасування розпорядження від 31.07.2023 №112 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки», з урахуванням цитованих вище приписів цивільного та земельного законодавства дійшов висновку, що таке розпорядження позивача не заміняє способів і порядку розірвання Договору оренди, визначених його умовами та вимогами закону, адже не є ні судовим рішенням, ані вираженою в тій же формі, що й Договір оренди, взаємною згодою сторін на його дострокове розірвання, а саме прийняття Берегівською РДА розпорядження від 31.07.2023 №112 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки» не має і не може мати своїм безпосереднім наслідком розірвання Договору оренди та припинення орендних правовідносин між сторонами Договору без ініціювання такого питання в судовому порядку.

У зв`язку з наведеним, Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області і звернулася з даним позовом до суду, в якому просить розірвати в судовому порядку Договір оренди від 24.06.2003 через систематичну несплату орендарем орендної плати.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст.16 цього Кодексу. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, реалізуючи своє право на судовий захист, визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, зважаючи на власне суб`єктивне уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Водночас, із 01.01.2013 набув чинності Закон України № 5245-VI «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (далі - Закон № 5245-VI), за змістом підпункту «б» пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються, зокрема, землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Відповідно до підпункту «г» пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗК України у державній власності залишаються: усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу, а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.

Згідно з пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону N 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

У подальшому Законом України від 28.04.2021 № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі - Закон № 1423-ІХ) були внесені зміни до пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, згідно з якими з дня набрання чинності цим пунктом, а саме з 27.05.2021, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, за виключенням переліку земель, зазначених у підпунктах «а»-»е» абзацу 1 цього пункту.

При цьому, абзацом 2 пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ визначено, що земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом (абз. 3 п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ).

Таким чином, правовою підставою для набуття права комунальної власності та (відповідно) припинення права державної власності на земельні ділянки що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є факт реєстрації права комунальної власності на такі ділянки.

За встановленими у справі обставинами орендована відповідачем за спірним договором земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га розташована на території Мужіївської сільської ради, яка відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 за №712-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Закарпатської області» входить до складу Берегівської міської територіальної громади, від імені якої повноваження власника здійснює Берегівська міська рада.

Водночас, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №409777293 від 27.01.2025 вбачається, що на час розгляду справи в суді земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га перебуває в державній власності із зазначенням повноважної особи власника Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області, а доказів реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку за Берегівською міською радою суду не надано.

Таким чином, в розумінні абзацу 2 пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ Берегівська міська рада ще не стала власником земельної ділянки кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га (хоч повинна зареєструвати за Берегівською міською територіальною громадою право комунальної власності).

Відповідна правова позиція з приводу застосування означених норм п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ зазначена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі №911/1954/22, яку суд вважає релевантною до застосування у спірних правовідносинах.

У пунктах 22-24, 27, 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 сформульовано такі загальні правові висновки щодо розмежування універсального та сингулярного правонаступництва юридичної особи (прав та обов`язків юридичної особи):

«Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника). Для вирішення проблеми процесуального правонаступництва, означеної в ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020, у світлі обставин справи № 264/5957/17 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі» мають різний зміст.

Правонаступництво юридичної особи має місце у випадку її припинення шляхом реорганізації: злиття, приєднання, поділу, перетворення (частина перша статті 104 Цивільного кодексу України). У такому разі відбувається одночасне правонаступництво (передання) прав і обов`язків юридичної особи або, іншими словами, одночасне правонаступництво щодо майна, прав і обов`язків юридичної особи (частина друга статті 107 Цивільного кодексу України). Тому правонаступництво юридичної особи, так само як і спадкове правонаступництво (стаття 1216 Цивільного кодексу України), завжди є універсальним, тобто передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом (частина перша статті 104, статті 106-109 Цивільного кодексу України) і прав та обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом реорганізації (пункти 37, 38, 40-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17).

Натомість правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи не завжди є наслідком правонаступництва юридичної особи. А тому перше може бути не тільки універсальним (частина перша статті 104 Цивільного кодексу України), але й сингулярним, тобто таким, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України), дарування (частина друга статті 718 Цивільного кодексу України), факторингу (глава 73 Цивільного кодексу України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 Цивільного кодексу України) чи спадкування (стаття 1216 Цивільного кодексу України)). Якщо означена заміна є неможливою внаслідок того, що правовідношення не допускає правонаступництва, таке правовідношення припиняється (статті 608, 609, 1219 Цивільного кодексу України). Зобов`язання припиняється і тоді, коли правовідношення допускає правонаступництво, боржник був замінений правонаступником, але до останнього кредитор не заявив вимогу у визначений законом строк (висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 598 і частини четвертої статті 1281 Цивільного кодексу України, сформульовані у постановах від 17.04.2018 у справі № 522/407/15, від 13.03.2019 у справі № 520/7281/15, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17.

За універсальним правонаступництвом має місце перехід усієї сукупності прав та обов`язків певної особи. При цьому майно особи як сукупність прав і обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника (правонаступників) як єдине ціле, причому у цій сукупності єдиним актом переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва праводателю, незалежно від того, виявлені вони на момент правонаступництва чи ні. Універсальне правонаступництво має місце у випадках припинення юридичної особи та спадкового наступництва у випадку смерті фізичної особи.

Сингулярне правонаступництво, на відміну від універсального, не охоплює переходу всієї сукупності прав та обов`язків до правонаступника, а тому іменується частковим правонаступництвом, і відбувається заміною осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону».

В даному аспекті суд враховує також, що відповідно до абз. 4 п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки.

Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

Таким чином, зміна власника спірної земельної ділянки, що в спірних відносинах полягає у необхідності державної реєстрації права комунальної власності не впливає на чинність договірних відносин за спірним Договором оренди від 24 червня 2003 року.

Позатим, відповідно до абз. 5 п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ, з дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Застосовуючи означені норми п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ до спірних правовідносин, суд враховує, що незважаючи на неоформлення у встановленому порядку права комунальної власності на спірну земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га Берегівською міською територіальною громадою, позивач у цій справі Берегівська районна державна адміністрація Закарпатської області, як орган державної влади, який до внесення відповідних змін в ЗК України Законом №1423-ІХ (до 27.05.2021) здійснював в силу приписів ч. 3 ст. 122 ЗК України розпорядження спірною земельною ділянкою, - з 27.05.2021 позбавлений повноважень на таке розпорядження, що, в тому числі, виключає можливість ініціювання в судовому порядку розірвання договору оренди такої земельної ділянки, який відповідно до абз. 4 п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ не вважається припиненим та продовжується безвідносно до переходу земельних ділянок з державної в комунальну власність.

Таким чином, враховуючи законодавчо встановлену відсутність у позивача компетенції на розпорядження земельною ділянкою кадастровий номер :01:000:0004, площею 40,0 га та, відповідно, відсутність повноважень ініціювати розірвання договору оренди такої земельної ділянки, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, судом не надається оцінка аргументам позивача щодо систематичної несплати орендної плати, як і не встановлюється судом підставність аргументів відповідача щодо суперечливої поведінки Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області у спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених вимог, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на самого позивача у справі.

В той же час, з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» зайво сплачений позивачем судовий збір в розмірі 605,60 грн може бути повернутий з Державного бюджету України Берегівській районній державній адміністрації Закарпатської області в порядку п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за її клопотанням.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутство, статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 11 червня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.