ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року Справа № 915/354/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу

за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», проспект Берестейський, буд. 14, м. Київ, 01135,

електронна пошта:

в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту), вул. Заводська, буд. 23, м. Миколаїв, 54020,

електронна пошта:

представник позивача, Травянко Леонід Віталійович

електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», вул. Алмазова Генерала, буд. 18/7, інше «літ. В», м. Київ, 01133,

про: стягнення 144 379,71 грн.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 07.03.2025 (вх. № 3565/25 від 07.03.2025) (з додатками), в якій, з урахуванням заяви б/н від 19.03.2025 (вх. № 4173/25 від 19.03.2025) про усунення недоліків, просить суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 18/7 «літ. В», ) на користь ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АДМІНІСТРАЦІЯ МОРСЬКИХ ПОРТІВ УКРАЇНИ» (пр-т Берестейський, 14, м. Київ, 01135, Код ЄДРПОУ - 38727770) в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (вул. Заводська, 23, м. Миколаїв, 54020, Код ) 140 397,60 грн. - основного боргу, 1 057,73 грн. - 3% річних, 2 924,38 грн. - збитки від інфляції.

- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (01133, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, 18/7 «літ. В», ) на користь Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (54020, м. Миколаїв, вул. Заводська 23, ) судовий збір в сумі 2 422,40 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 25 січня 2021 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів Україна» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів Україна» (адміністрація Миколаївського морського порту) (Зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (Поклажодавець) укладено договір зберігання товарно-матеріальних цінностей (з урахуванням протоколу врегулювання розбіжностей до Договору) №5-П-МИФ-21. Відповідно до пункту 1.1 Договору Зберігач згідно заявки Поклажодавця надає послуги по зберіганню товарно-матеріальних цінностей на відкритій складській площі V (інв. № 63877) загальною площею 8500 м.кв, яка знаходиться за адресою: вул. Заводська, 23/17 протягом строку дії цього Договору у порядку та на умовах, визначених даним Договором.

На виконання умов п. 2.1.1 вказаного Договору, Зберігач прийняв майно Поклажодавця на зберігання, оформивши та підписавши Акт прийому-передачі майна від 23.02.2021 та від 29.11.2021 із зазначенням в ньому найменування майна та його кількості у двох примірниках.

Позивач також зазначає, що пунктом 7.1. Договору визначено, що Договір набирає чинності з дати підписання його обома сторонами і діє по 31.12.2021 року включно і вважається пролонгованим на кожен наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього Договору.

Для належного виконання умов Договору, Зберігач попередив Поклажодавця про припинення Договору з 01.01.2022 не пізніше ніж за один місяць до дати його розірвання.

Таким чином, на переконання позивача, Договір № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 зберігання товарно-матеріальних цінностей припинив свою дію з 01.01.2022, а станом на день подання даної позовної заяви Поклажодавець майно не забрав та не сплатив кошти за зберігання майна, що є підставою для звернення позивача до суду за захистом свої прав.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст.ст. 316, 319, 321, 525, 526, 530, 599, 625, 629, 631, 936, 948 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та умовами договору.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.03.2025 (суддя ОСОБА_1 ) позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/345/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копії ухвали було надіслано позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронних кабінетів позивача та відповідача 24.03.2025 о 23:30, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними довідками. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 24.03.2025 у справі № 915/354/25 позивач та відповідач отримали 25.03.2025.

У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_1 (підстава - рішення Вищої ради правосуддя від 03.04.2025 №708/0/15-25) розпорядженням керівника апарату Господарського суду Миколаївської області № 31 від 07.04.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебувають у провадженні судді ОСОБА_1.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2025 визначено головуючим у справі № 915/354/25 суддю Семенчук Н.О.

Відповідно до ч. 14 ст. 32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 15.04.2025 було прийнято справу № 915/354/25 до провадження судді Семенчук Н.О.; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами; постановлено провести розгляд справи № 915/354/25 поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копії ухвали було надіслано позивачу та відповідачу в їх електронні кабінети в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронних кабінетів позивача та відповідача 15.04.2025 о 19:24, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними довідками. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 15.04.2025 у справі № 915/354/25 позивач та відповідач отримали 16.04.2025.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про належне повідомлення сторін, зокрема, відповідача у даній справі.

Разом із тим, відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст.165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення не скористався.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Водночас, згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Савенкова проти України» від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України» від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду справи із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, вказана справа розглядалась судом у розумний строк.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 165661384 від 07.05.2019, Міністерству інфраструктури України належить об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, який є нежитловим об`єктом, та складається з: авто вагової з конторою і електровагами літ. « 17А-1» загальною площею 19,4 кв.м., Бокс автовантажників з душовою літ « 17Б-1» загальною площею 109,2 кв.м., будівлі кладової літ. « 17В-1», вимощення - VI, Огорожі №9,10, Відкрита складська площа - ІІ, ІІІ, ІV, V, Відкрита площадка для накопичення та тимчасового відстою автотранспорту та технологічного обладнання - І. Об`єкт знаходиться за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, вулиця Заводська, будинок 23/17.

Відповідно до вищезазначеного витягу 03.05.2019 за Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» зареєстровано право господарського відання, володілець - Міністерство інфраструктури України.

25.01.2021 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту), як Зберігачем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРІВ НІКОЛАЄВ», як Поклажодавцем, був укладений Договір зберігання товарно-матеріальних цінностей № 5-П-МИФ-21 (далі - Договір), відповідно до предмету якого Зберігач згідно заявки Поклажодавця надає послуги по зберіганню товарно-матеріальних цінностей (надалі - майно) на відкритій складській площі V (інв. № 63877) загальною площею 8500 м.кв., яка знаходиться за адресою: вул. Заводська, 23/17 протягом строку дії цього Договору у порядку та на умовах, визначених даним Договором (п. 1.1). Поклажодавець приймає надані послуги та оплачує їх згідно з умовами цього Договору (п. 1.2). Майно, що передається за цим Договором на зберігання залишається у власності Поклажодавця і не переходить до власності Зберігача (п. 1.3).

Відповідно до п. 2.1 Договору сторони передбачили, зокрема, такі обов`язки Зберігача:

- прийняти майно на зберігання та підписати акт прийому-передачі майна із зазначенням в ньому виду майна та його кількості (п. 2.1.1, з урахуванням Протоколу розбіжностей);

- щомісячно до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати Поклажодавцю акт наданих послуг у двох примірниках, оформлений на підставі підписаних обома сторонами приймально-здавальних актів, та рахунок для сплати за надані послуги (п. 2.1.8);

- відмовитись від Договору в односторонньому порядку, що має наслідком розірвання Договору, надіславши письмове повідомлення цінним листом з описом Поклажодавцю у строк не менше 15-ть календарних днів до дати розірвання (п. 2.1.9).

За змістом п. 2.2 Договору сторони погодили, зокрема, такі обов`язки Поклажодавця:

- передати Зберігачеві майно на зберігання за актом прийому-передачі майна із зазначенням в ньому виду майна та його кількості (п. 2.2.1, з урахуванням Протоколу розбіжностей);

- забрати у Зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього Договору за актом прийому-передачі (п.2.2.3);

- своєчасно здійснювати оплату рахунків Зберігача на надані послуги згідно р. 3 цього Договору (п. 2.2.6);

- якщо Поклажодавець після закінчення строку дії цього Договору не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь час його зберігання (п. 2.2.7);

- до 10 числа кожного місяця, наступного за розрахунковим, отримувати у Зберігача акт наданих послуг у двох примірниках, оформлений на підставі підписаних обома сторонами приймально-здавальних актів та рахунок на оплату вартості наданих послуг. Підписувати акт наданих послуг протягом 3-х робочих днів з дати його отримання та повертати один примірник цього акту Зберігачеві або у вказаний термін надати вмотивовані заперечення (п. 2.2.8);

- у разі не підписання Поклажодавцем приймально-здавального акту або акту наданих послуг та не повернення їх у встановлені цим Договором терміни, не надання мотивованих заперечень у вказаний термін, послуги вважаються прийнятими Зберігачем і підлягають оплаті Поклажодавцем у повному обсязі згідно з діючими вільними цінами (тарифами) Зберігача на момент надання послуг (п. 2.2.9).

Відповідно до п. 3.1 Договору Поклажодавець щомісячного оплачує вартість наданих Зберігачем послуг на підставі рахунку, згідно підписаного Сторонами акту наданих послуг, до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з п. 3.2 Договору (з урахуванням Протоколу розбіжностей) послуга зі зберігання майна на відкритих складських площах для сторонніх організацій за 1 м2 за добу, а саме на відкритій складській площі V (інв. № 63877) площею 8 500 м2 складає 0,14 грн. без ПДВ за 1м2 на добу. При нарахуванні плати, яка встановлена за добу, не повну календарну добу вважати за повну добу. Нарахування ПДВ здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Умовами п. 3.3 Договору сторони погодили, що у разі дострокового розірвання цього Договору, вартість послуг сплачується за фактичний час зберігання майна.

Згідно з п. 4.2 Договору за несвоєчасну оплату рахунків Зберігач з Поклажодавця має право стягнути пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми недоплати за кожен день прострочення до повної сплати заборгованості. Пеня стягується в претензійно-позовному порядку.

Пунктом 4.9 Договору передбачено, що закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

За змістом п.п. 6.1, 6.2 Договору у випадку виникнення спорів або розбіжностей Сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій.

У разі недосягнення Сторонами згоди спори (розбіжності) вирішуються у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 7.1 Договору (з урахуванням Протоколу розбіжностей) цей Договір набирає чинності з дати підписання його обома Сторонами і діє до 31.12.2021 включно і вважається пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із Сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього Договору. Сторони дійшли до згоди, що згідно з частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України, умови цього Договору застосовуються до правовідносин, що виникли між ними з 11.12.2020.

Відповідно до п. 7.2 цей Договір може бути розірваний за ініціативою однієї із Сторін, яка попереджує про це іншу Сторону за 20 діб до дати розірвання, що не звільняє Сторони від відповідальності щодо виконання умов цього Договору, закінчення взаємних зобов`язань та розрахунків.

Згідно з п. 7.3 Договору (з урахуванням Протоколу розбіжностей) Зберігач має право відмовитись від Договору в односторонньому порядку, що має наслідком розірвання Договору, надіславши письмове повідомлення цінним листом з описом Поклажодавцю у строк не менше ніж за 15-ть календарних днів до дати розірвання, у тому числі у разі застосування щодо Поклажодавця санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» від 14.08.2014 № 1644-VII (із змінами), з поверненням майна зі зберігання за Актом прийому-передачі згідно п. 2.1.2. цього Договору.

За приписами п. 7.6 Договору дострокове розірвання та/або припинення дії цього Договору, в тому числі внаслідок спливу строку його дії, якщо про інше не буде досягнуто домовленостей між Сторонами або не буде прямо випливати з дій Сторін, має наслідком припинення зобов`язань Зберігачем з надання послуг, а також зобов`язань Поклажодавця з прийняття послуг, після припинення, розірвання, закінчення строку дії Договору та оплати за такі послуги.

Договір скріплено підписами та печатками обох сторін, з протоколом врегулювання розбіжностей від 04.02.2021 до Договору.

Протокол врегулювання розбіжностей до Договору від 25.01.2021 № 5-П-МИФ-21 скріплений підписами та печатками обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 23.02.2021 між сторонами було підписано оформлено та підписано Акт приймання-передачі від 23.02.2021 у підтвердження того, що Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання на відкритій складській площі (інв. № 63877) площею 8500(м2), що знаходиться на території Миколаївського морського порту за адресою м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17 наступне майно:

1) Гідроперевантажувач (3 одиниці);

2) Бульдозер (1 одиниця);

3) а/м «Фотон» (1 одиниця);

4) Контейнер 20футов (4 одиниці);

5) Такелажні вироби (підвіски для металу) (7 штук);

6) Стрічковий конвеєр для зернового вантажу (4 одиниці);

7) Сепарація: брус (45 куб.м);

8) Сепарація: дошка обрізна 1000/2000х100/150х40/50 (17 куб.м);

9) Сепарація: дошка необрізна 1500/2000х150/200х40/50 (38 куб.м);

10) Кріпильні вироби (металевий дріт) (1,2 т).

Крім того, 29.11.2021 між сторонами було підписано Акт приймання-передачі від 29.11.2021 у підтвердження того, що Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання на відкритій складській площі (інв. № 63877) площею 8500(м2), що знаходиться на території Миколаївського морського порту за адресою м. Миколаїв, вул. Заводська, 23/17 наступне майно:

1) Сталь у рулонах (589 штук);

2) Сталь, пакована у пачки (150 місто);

3) Сталь листова (3959 штук);

4) Електричні платформні автомобільні ваги ВЕПА-80, 18000, (6) з одним переносним пунктом ваговика (1 одиниця);

5) Вантажозахоплювальні пристрої (17 одиниць);

6) Переносний пункт такелажників (1 одиниця).

Позивач зазначає, що в подальшому, з метою дотримання умов Договору, Зберігач повідомив Поклажодавця про припинення Договору з 01.01.2022 не пізніше ніж за один місяць до дати його розірвання.

Так, листом № 3590/18-02-04/Вих від 09.11.2021 позивач повідомив відповідача про те, що адміністрація Миколаївського морського порту у зв`язку з виробничою необхідністю має намір використовувати території об`єкту «Відкрита складська площа V» (інв. № 63877), загальною площею 8500 кв.м, для власних господарчих потреб Філії. За такого, керуючись п.2.1.9 та п.7.3 договору позивач повідомив відповідача про намір припинити дію Договору з 01.01.2022. Крім того, на виконання п.2.2.3. Договору позивач просив одразу після закінчення строку дії Договору, забрати майно яке знаходиться на зберіганні згідно цього Договору.

Крім того, листом №3813/18-02-04/Вих від 29.11.2022 позивач повторно звернувся до відповідача, в якому на підставі п. 7.1 Договору зазначив про не підтвердження пролонгації Договору № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 та заявив про його розірвання з 01.01.2022.

Таким чином, Договір зберігання товарно-матеріальних цінностей № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 припинив свою дію з 01.01.2022.

Як встановлено рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.04.2024 у справі № 915/457/23, договір зберігання товарно-матеріальних цінностей № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 припинив свою дію з 01.01.2022.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на однаковий суб`єктний склад сторін у вищевказані справі №915/457/23 та у даній справі, на підставі ч.4 ст.75 ГПК України під час розгляду даної справи не підлягають доведенню знов обставини, встановлені вищевказаним судовим рішенням у справі №915/457/23, яке набрало законної сили, зокрема, щодо припинення дії договору зберігання товарно-матеріальних цінностей № 5-ПМИФ-21 від 25.01.2021 з 01.01.2022 та існування у відповідача обов`язку по сплаті коштів за зберігання майна після припинення дії вказаного договору.

Таким чином, Договір зберігання товарно-матеріальних цінностей № 5-П-МИФ-21 від 25.01.2021 припинив свою дію з 01.01.2022.

Водночас, за даними позивача, не спростованими та не запереченими відповідачем, останній станом на день подання позовної заяви майно не забрав і плату за весь фактичний час його зберігання, у тому числі у спірний період з вересня по грудень 2024 року, не вносив, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

З урахуванням наведеного, суд зауважує, що за умовами п. 2.2.7 Договору передбачено, якщо Поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

При цьому, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.

Крім того, судом враховується, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно ст.599 Цивільного кодексу України такою підставою є виконання, проведене належним чином. Отже, закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору, для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним.

Таким чином, в силу положень ст. 653 Цивільного кодексу України та п. 7.6 Договору між позивачем та відповідачем припинились зобов`язання сторін, які мали місце під час дії договору, зокрема, припинились зобов`язання зберігача з надання послуг, а також зобов`язання поклажодавця з прийняття послуг та оплати за такі послуги.

Водночас, між сторонами виникли зобов`язання (права та обов`язки), які пов`язані саме з припиненням договору, а саме: 1) обов`язок поклажодавця забрати у зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього договору за актом прийому-передачі (п.2.2.3 Договору, ст. 948 Цивільного кодексу України); 2) обов`язок поклажодавця внести плату за весь фактичний час зберігання майна, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно (п.2.2.7 Договору, ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України); 3) обов`язок зберігача повернути майно після закінчення строку дії договору (ст. 949 Цивільного кодексу України); 4) право зберігача вимагати плати за весь фактичний час зберігання майна, якщо поклажодавець після закінчення строку дії цього договору не забрав майно (п. 2.2.7 Договору, ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України).

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що оскільки відповідачем не надано доказів виконання обов`язку забрати у зберігача майно одразу після закінчення строку дії цього договору за актом прийому-передачі, було порушено п.2.2.3 Договору та ст. 948 Цивільного кодексу України, внаслідок чого у поклажодавця виник обов`язок внести плату за весь фактичний час зберігання майна (п.2.2.7 Договору, ч.3 ст.946 Цивільного кодексу України).

При цьому порядок внесення плати визначено умовами п. 3.1 Договору, за якими поклажодавець щомісячно оплачує вартість наданих зберігачем послуг на підставі рахунку, згідно підписаного сторонами акту наданих послуг, до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим. Незважаючи на те, що дію договору зберігання припинено, проте з огляду на наявність у відповідача обов`язку вносити плату за зберігання за весь фактичний час зберігання майна, відповідно порядок внесення такої плати, визначений в п.3.1 Договору, підлягає застосуванню у даному випадку.

Як свідчать матеріали справи, позивачем були оформлені:

1. Рахунки на загальну суму 140 397,60 грн (з урахуванням ПДВ):

- № 15920043 від 30.09.2024 на суму 34 524,00 грн (з ПДВ);

- № 17790043 від 31.10.2024 на суму 35 674,80 грн (з ПДВ);

- № 19270043 від 30.11.2024 на суму 34 524,00 грн (з ПДВ);

- № 22320043 від 31.12.2024 на суму 35 674,80 грн (з ПДВ).

2. Акти наданих послуг (виконаних робіт) на загальну суму 140 397,60 грн (з урахуванням ПДВ):

- № 15920043 від 30.09.2024 на суму 34 524,00 грн (з ПДВ);

- № 17790043 від 31.10.2024 на суму 35 674,80 грн (з ПДВ);

- № 19270043 від 30.11.2024 на суму 34 524,00 грн (з ПДВ);

- № 22320043 від 31.12.2024 на суму 35 674,80 грн (з ПДВ).

3. Приймально-здавальні акти на загальну суму 116 998,00 грн (без урахування ПДВ):

- № 94173 від 30.09.2024 на суму 28 770,00 грн (без ПДВ);

- № 94285 від 31.10.2024 на суму 29 729,00 грн (без ПДВ);

- № 94404 від 30.11.2024 на суму 28 770,00 грн (без ПДВ);

- № 94541 від 31.12.2024 на суму 29 729,00 грн (без ПДВ).

Відповідно до п. 3.2 Договору послуга зі зберігання майна на відкритих складських площах для сторонніх організацій за 1 кв.м за добу, а саме на відкритій складській площі V (інв.№63877) складає 0,14 грн. без ПДВ за 1 кв.м на добу.

Відтак, розрахунок нарахування плати зі зберігання майна за відповідним рахунком здійснено позивачем за наступною формулою: ставка за 1 кв.м на добу (0,14 грн) х на коефіцієнт (кількість днів зберігання) х на кількість (займана площа під зберіганням майна) = сума без ПДВ х (20% ПДВ) = сума до сплати з ПДВ. Зокрема:

- по рахунку № 15920043 від 30.09.2024 на суму 34524,00 грн з ПДВ: 0,14 х 30 х 6850 = 28770,00 без ПДВ х 20% = 34524,00 грн. з ПДВ;

- по рахунку № 17790043 від 31.10.2024 на суму 35674,80 грн з ПДВ: 0,14 х 31 х 6850 = 29729,00 без ПДВ х 20% = 35674,80 грн. з ПДВ;

- по рахунку № 19270043 від 30.11.2024 на суму 34524,00 грн з ПДВ: 0,14 х 30 х 6850 = 28770,00 без ПДВ х 20% = 34524,00 грн. з ПДВ;

- по рахунку № 22320043 від 31.12.2024 на суму 35674,80 грн з ПДВ: 0,14 х 31 х 6850 = 29729,00 без ПДВ х 20% = 35674,80 грн. з ПДВ.

З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені рахунки та акти направлялись відповідачу на електроні адреси , . Також на підтвердження факту направлення актів та рахунків відповідачу засобами поштового зв`язку позивачем надано копії описів вкладень до цінного листа на ім`я відповідача та поштові накладні.

З метою досудового врегулювання спору позивач скеровував засобами поштового зв`язку на адресу відповідача претензії № 1387/18-04-10/Вих від 07.11.2024, № 1581/18-04-10/Вих від 18.12.2024, № 78/18-04-10/Вих від 20.01.2025, № 253/18-04-10/Вих від 20.02.2025, за змістом яких зазначав про необхідність перерахування на рахунок Зберігача наявної заборгованості та компенсаційних нарахувань.

Доказів реагування відповідача на вказані претензії матеріали справи не містять.

Таким чином, сума нарахованої плати за зберігання майна протягом вересня - грудня 2024 року згідно з виставленими рахунками становить 140 397,60 грн.

Як встановлено судом, вказана сума відповідачем не сплачена, доказів протилежного сторонами суду не надано.

З урахуванням наведеного суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд зазначає, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Отже, суд приходить до висновку, що докази, на підтвердження правомірності вимог Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) про стягнення заборгованості з плати за зберігання майна вірогідно підтверджують стверджувані позивачем обставини, та дозволяють суду дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не заперечено та не спростовано факту невиконання обов`язку забрати у зберігача майно одразу після закінчення строку дії договору, а також не надано доказів на підтвердження оплати плати за зберігання майна, то у відповідача наявний обов`язок щодо здійснення розрахунків із позивачем на заявлену суму.

Суд перевірив розрахунок основної заборгованості, заявленої позивачем до стягнення, та встановив, що такий розрахунок є арифметично правильним та узгоджується з умовами укладеного між сторонами договору.

За такого, позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» заборгованості з плати за зберігання майна є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені, та підлягають задоволенню.

Крім основного боргу позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача:

1. Три проценти річних на загальну суму 1 057,73 грн, у тому числі:

- по рахунку № 15920043 від 30.09.2024 за період прострочення з 21.10.2024 по 07.03.2025 на суму 391,03 грн;

- по рахунку № 17790043 від 31.10.2024 за період прострочення з 21.11.2024 по 07.03.2025 на суму 313,41 грн;

- по рахунку № 19270043 від 30.11.2024 за період прострочення з 21.12.2024 по 07.03.2025 на суму 218,41 грн;

- по рахунку № 22320043 від 31.12.2024 за період прострочення з 21.01.2025 по 07.03.2025 на суму 134,88 грн.

2. Інфляційні втрати на загальну суму 2 924,38 грн, у тому числі:

- по рахунку № 15920043 від 30.09.2024 за період прострочення з 21.10.2024 по 07.03.2025 на суму 1 576,55 грн;

- по рахунку № 17790043 від 31.10.2024 за період прострочення з 21.11.2024 по 07.03.2025 на суму 933,54 грн;

- по рахунку № 19270043 від 30.11.2024 за період прострочення з 21.12.2024 по 07.03.2025 на суму 414,29 грн;

- по рахунку № 22320043 від 31.12.2024 за період прострочення з 21.01.2025 по 07.03.2025 на суму 0,00 грн.

При цьому, суд зауважує, що фактичні нарахування інфляційних втрат здійснено позивачем без урахуванням індексу інфляції за лютий 2025 року, а тому, не виходячи за межі позовних вимог, суд враховуватиме фактично визначений позивачем період нарахування - по січень 2025 року.

Щодо вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат слід зазначити наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 ЦК України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Стаття 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач правомірно нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних.

Судом перевірено наведені у позовній заяві розрахунки та встановлено, що відповідні нарахування заявником проведено правильно, а, отже позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За умовами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Будь-яких доказів того, що відповідач належним чином і в повному обсязі виконав свої зобов`язання щодо сплати плати за зберігання майна, відповідач, у порушення приписів ст. 73,74 ГПК України, суду не надав, тобто не довів безпідставність позовних вимог, тоді як надані позивачем докази, як зазначалось вище, навпаки, підтверджують наявність порушених прав позивача.

Ураховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, судовий збір у даній справі підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 165, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (Україна, 01133, місто Київ, вул.Алмазова Генерала, будинок 18/7, інше «літ. В»; ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Україна, 01135, місто Київ, пр.Берестейський, будинок 14; ) в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту) (Україна, 54020, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вул. Заводська, будинок 23; ) основний борг у розмірі 140 397,60 грн, 3 % річних у розмірі 1 057,73 грн, збитки від інфляції у розмірі 2 924,38 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено 16.06.2025.

Суддя Н.О. Семенчук