ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/3227/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі

за позовом керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до:1) Акціонерного товариства «Укртелеком»,

2) Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області

про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні майном шляхом визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва та зобов`язання повернути майно.

1. Короткий зміст заяви про забезпечення позову

1.1. У липні 2024 року Керівник Березівської окружної прокуратури Одеської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ та/або позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - АТ «Укртелеком» та/або відповідач-1) та Миколаївської селищної ради Березівського району Одеської області (далі - Сільрада та/або відповідач-2) з позовом, в якому просив суд:

- усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні державним майном шляхом визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області від 28.01.2004 № 1 «Про визнання за Любашівським центром електрозв`язку № 6 Одеської облдирекції ВАТ «Укртелеком права колективної власності на частину будівлі Миколаївського цеху № 15 ВАТ «Укртелеком» за адресою смт. Миколаївка, вул. Калініна,53 Одеської області» (далі - рішення від 28.01.2004 № 1);

- усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні державним майном шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності серії САА № 513335, виданого виконавчим комітетом Миколаївської селищної ради Миколаївського району Одеської області від 22.03.2004 Відкритому акціонерному товариству «Укртелеком» на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, з часткою 72/100, позначену на плані під літ. «А», тамбур під літ. «а», «al», «а2», підвал під літ. «аЗ», спуск в підвал під. літ «Б», вбиральня під літ «В», склад під літ. «Г», зварювальна під літ. «Р», ганок, сходини, приямки, ворота, ворота з хвірткою, огорожа № 1-27, мощення ЦІ, адреса об`єкта: вул. Калініна, буд. 53, смт. Миколаївка, Миколаївський район, Одеська область;

- усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні державним майном шляхом зобов`язання АТ «Укртелеком» повернути державі в особі ФДМУ приміщення захисної споруди цивільного захисту - протирадіаційного укриття № 56154, площею 101,3 кв. м, що розташоване за адресою: вул. В. Карпішина (колишня вул. Калініна), буд. 53, смт. Миколаївка, Березівського (колишнього Миколаївського) району, Одеської області.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно захисна споруда цивільного захисту - протирадіаційне укрити № 56154, що розташоване за адресою: вул. В. Карпішина (колишня вул. Калініна), буд. 53, смт. Миколаївка, Березівського району Одеської області відноситься до об`єктів загальнодержавного значення з обмеженою оборотоздатністю, приватизація яких заборонена законом, а тому набуття його у приватну власність є протиправним.

1.3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 у справі № 916/3227/24 (суддя Смелянець Г. Є.) позов задоволено.

1.4. Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Укртелеком» на рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 у справі № 916/3227/24.

1.5. 27.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Прокурора про забезпечення позову у даній справі.

У вказаній заяві Прокурор зазначив, що хоча рішення суду першої інстанції набрало законної сили, а справа на теперішній час перебуває на розгляді у Південно-західного апеляційного господарського суду, проте відповідач може здійснити подальшу перереєстрацію права власності на спірний об`єкт на третіх осіб, що істотно ускладнить чи навіть унеможливить реальне виконання судового рішення та поновлення порушених інтересів держави, створить умови для необхідності звернення до суду з іншими позовами, отже, на його думку, виникла потреба у забезпеченні позову з метою запобігання незаконного відчуження оспорюваного майна.

Прокурор зазначає, що забезпечення позову в цьому випадку виступає запорукою виконання рішення суду у разі ухвалення його на користь позивача, а тому вимоги про забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами.

З метою запобігання відчуження, знищення або вчинення реєстраційних дій щодо спірного об`єкта нерухомості, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, відповідно до положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вбачаються підстави для вжиття наступних заходів до забезпечення позову:

- накладення арешту на оспорюване майно: приміщення захисної споруди цивільного захисту - протирадіаційного укриття № 56154, площею 101,3 кв. м, що розташоване за адресою: вул. В. Карпішина (колишня вул. Калініна), буд.53, смт. Миколаївка, Березівського (колишнього Миколаївського) району, Одеської області;

- заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: приміщення захисної споруди цивільного захисту - протирадіаційного укриття № 56154, площею 101,3 кв. м, що розташоване за адресою: вул. В. Карпішина (колишня вул. Калініна), буд.53, смт. Миколаївка, Березівського (колишнього Миколаївського) району, Одеської області.

2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 916/3227/24 (Принцевська Н. М. - головуючий, судді: Діброва Г. І., Ярош А. І.) відмовлено в задоволенні заяви Прокурора про забезпечення позову.

2.2. Вказана ухвала мотивована тим, що Прокурором не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності дій з боку відповідача-1, націлених на подальшу перереєстрацію права власності на спірний об`єкт на третіх осіб. Саме лише припущення про можливість здійснення таких дій в подальшому жодним чином не свідчить про вжиття дій з перереєстрації права власності на спірний об`єкт на третіх осіб.

Апеляційний господарський суд вказав, що матеріали заяви не містять належних доказів, які б підтверджували наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходу забезпечення позову, а наведені Прокурором підстави для забезпечення позову, за умови відсутності будь-яких інших доказів, на підтвердження таких фактів, не надають можливості дійти беззаперечних висновків щодо можливого утруднення виконання рішення суду.

Отже заявлені Прокурором обставини не можуть бути підставою для застосування заходів забезпечення позову у виді накладання арешту та заборони суб`єктам у сфері державної реєстрації вчиняти дії щодо нерухомого майна, позаяк така заборона приймати рішення та здійснювати будь-які дії щодо своєї власності є крайньою мірою судового примусу і може застосовуватись у виняткових випадках. Інакше таке обмеження може призвести до істотних негативних наслідків, а саме - порушення прав та охоронюваних законом інтересів власника майна.

При цьому, апеляційний господарський суд акцентував увагу на тому, що Прокурором не надано суду апеляційної інстанції належних доказів, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить в подальшому виконання рішення суду та ефективний захист прав та інтересів позивача у випадку задоволення позову.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

3.1. Не погоджуючись із ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 916/3227/24, Прокурор звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

3.2. Із посиланнями на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 12.06.2019 у справі № 910/773/19, від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 скаржник вказує, що апеляційним господарським судом неправильно застосовано норми процесуального права, зокрема, статей 136, 137, 140 ГПК України.

У контексті наведених доводів Прокурор акцентує увагу на тому, що обрані ним способи забезпечення позову відповідають його предмету, їх вжиття не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та спрямоване лише на збереження існуючого становища до набрання законної сили судовим рішенням.

Запропонований захід забезпечення позову є пов`язаним із позовними вимогами.

При цьому, враховуючи характер спірних правовідносин, а також те, що предметом позову є нерухоме майно, яким відповідач-1, у випадку ненакладення арешту, відсутності заборони проведення реєстраційних дій, зможе у будь-який момент розпорядитися (відчужити, продати, знищити) або внести зміни у його технічний стан, або технічну документацію щодо майна, що фактично призведене до непоновлення прав та інтересів позивача, наявні правові підстави для забезпечення судом позову.

Скаржник також вказує на те, що у заяві про забезпечення позову Прокурора дотримано вищевказані вимоги, а запропоновані заходи забезпечення є адекватними і такими, що забезпечують збалансованість інтересів учасників справи, співвідносяться із заявленими вимогами, їхнє застосування здатне забезпечити ефективний захист порушених прав.

Прокурор також вказує на те, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням на всій території України воєнного стану забезпечення збереження та приведення в стан готовності, а також забезпечення вільного доступу громадян до захисних споруд цивільного захисту є важливим елементом національної безпеки України та необхідною складовою її обороноздатності, який покликаний поряд із вирішенням інших завдань забезпечувати виконання державою зобов`язань щодо захисту прав на життя і здоров`я громадян, що гарантовані статтями 3, 27 Конституції України.

Також касаційна скарга містить посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 754/5683/22, проте не зазначається про неправильне застосування викладених у ній висновків чи про інші невідповідності оскаржуваної ухвали судовій практиці.

До того ж Прокурор вказує, що на теперішній час, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 задоволено клопотання відповідача та зупинено провадження у справі № 916/3227/24, що відтягує вирішення спору на невизначений строк, створюючи цим додаткові ризики та умови невизначеності в питанні подальшої долі спірного майна та його збереження у поточному стані задля виконання рішення суду, у разі його винесення на користь позивача, тим самими реалізації юридичного захисту його прав та законних інтересів.

4. Позиція Верховного Суду

4.1. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені у ній доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.2. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, Прокурор вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема, положень статей 136, 137 ГПК України.

Розглянувши наведені доводи, Верховний Суд зазначає таке.

Предметом касаційного перегляду є ухвала суду апеляційної інстанції, якою відмовлено в задоволенні заяви Прокурора про забезпечення позову.

Тобто предметом розгляду є питання наявності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.

Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

За вимогами частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до усталених висновків Верховного Суду, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання/невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 21.02.2020 у справі № 910/9498/19, від 17.09.2020 у справі № 910/72/20, від 15.01.2021 у справі № 914/1939/20, від 16.02.2021 у справі № 910/16866/20, від 15.04.2021 у справі № 910/16370/20, від 24.06.2022 у справі № 904/3783/21, від 26.09.2022 у справі № 911/3208/21, від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому важливим є те, що обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на заявника та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (постанови Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17, від 05.08.2019 у справі № 922/599/19, від 31.05.2024 у справі № 916/602/23).

З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, для забезпечення позову необхідною є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Постановляючи ухвалу про заборону відповідачу або третім особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти.

При цьому в ухвалі про вжиття заходів забезпечення позову має бути мотивований висновок про те, як невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19, від 09.06.2021 у справі № 914/2438/20, від 31.05.2024 у справі № 916/602/23.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Так заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Аналіз змісту наведеного свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 19.05.2025 у справі № 916/1431/24, ухваленої у подібних правовідносинах.

Оскільки у цій справі Прокурор звернувся до суду з вимогами про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні майном, то в цьому випадку має досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких Прокурор звернувся до суду. Також підлягає дослідженню обґрунтованість і адекватність вимог заявника щодо забезпечення позову, а також питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, від 19.05.2021 у справі № 916/3638/20, від 09.06.2021 у справі № 914/2438/20, від 14.05.2024 у справі № 911/2732/23, від 31.05.2024 у справі № 916/602/23 та від 19.05.2025 у справі № 916/1431/24.

З урахуванням викладеного апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі дійшов правильного висновку про те, що Прокурор, подаючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - предмет спору - не навів обґрунтованих доводів як щодо співмірності обраного виду забезпечення позову, так і щодо обґрунтованості припущення, що невжиття саме таких заходів може ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення прав чи інтересів позивача, за захистом яких Прокурор звернувся до суду.

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції та додатково зазначає, що у справі відсутні докази про те, що з моменту пред`явлення позову (22.07.2024) до звернення АТ «Укртелеком» з апеляційною скаргою на рішення місцевого господарського суду (05.02.2025) та звернення Прокурора з цією касаційною скаргою (17.04.2025) у цій справі № 916/1434/24 відповідачем-1 вживалися чи вживаються будь-які дії щодо відчуження спірного майна, його зміни, спричинення йому будь-якої шкоди чи існування інших обставин, зазначених у заяві про забезпечення позову, та з якими Прокурор пов`язує необхідність її задоволення.

У такий спосіб колегія суддів, з урахуванням обставин справи у їх сукупності, погоджується з викладеними в оскаржуваній ухвалі висновками про те, що Прокурором не доведено достатності підстав для забезпечення позову та/або суттєвої зміни обставин справи, та додатково зазначає наступне.

При застосування приписів статей 136, 137 ГПК України під час розгляду заяв про забезпечення позову Верховний Суд виходить з того, що оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову суд здійснює у кожній конкретній справі, з урахуванням поданих заявником доказів, доводів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, зазначеній Прокурором у касаційній скарзі.

Тобто доводи оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції від 31.0,.2025 не суперечать, а, навпаки, узгоджуються з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у вищевказаній справі № 754/5683/22.

З наведеного вбачається правомірність висновків суду апеляційної інстанції про ненадання заявником доказів з відповідним обґрунтуванням щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, позаяк суд взяв до уваги предмет позову Прокурора та врахував відсутність доказів щодо вчинення відповідачами дій, які матимуть наслідком ухилення від виконання рішення суду чи неможливість захисту порушеного права Держави у випадку задоволення позовних вимог.

Саме сукупність наведених обставин (зокрема таких, що можуть вказувати на вчинення дій, які в будь-який момент можуть спричинити неможливість захисту порушеного права в одному цьому провадженні) враховано апеляційним судом при винесенні оскаржуваної ухвали. Також судом апеляційної інстанції вказано на недоведення ймовірності ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав Держави, за захистом яких Прокурор звернувся до суду в межах цієї справи, у разі задоволення позову.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми статей 136, 137 ГПК України, а мотиви оскаржуваної ухвали відповідають наведеними вище усталеними висновками Верховного Суду.

Колегія суддів також зазначає, що жодної неузгодженості із загальними висновками Верховного Суду щодо питання застосування норм процесуального права, які Прокурор цитує у поданій касаційній скарзі, в даному випадку також немає, оскільки суд апеляційної інстанції врахував вимоги розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, відсутності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, недоведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, що у касаційній скарзі не спростовано, а тому відсутні підстави для її задоволення.

При цьому Суд звертає увагу, що у разі зміни певних обставин у справі, зокрема вчинення АТ «Укртелеком» дій щодо підготовки до відчуження спірного майна, його знищення, переобладнання тощо, Прокурор не позбавлений права на повторне звернення з відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову з наданням відповідних доказів.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Взявши до уваги вищевикладене, Верховний Суд у межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи перевірив правильність застосування норм матеріального та процесуального права та дійшов висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

6.2. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для її скасування.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 у справі № 916/3227/24 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ