РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.05.2025Справа № 910/15247/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіаніт"

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлоекономія"

про стягнення 10 579 258,32 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Павлов Р.В., в порядку самопредставництва;

від відповідача: Качараба В.П., ордер серія АА № 1478999;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіаніт» про стягнення 10 579 258,32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним збереженням відповідачем коштів пайової участі у сумі 10 579 257,32 грн. на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2024 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

17.12.2024 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.01.2025.

07.01.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про витребування доказів.

23.01.2025 представником позивача подано заяву про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог та відповідь на відзив.

Подана заява про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог обґрунтовується тим, що позивачем здійснено розрахунок компенсаційних санкцій, а саме трьох процентів річних у розмірі 610 418,05 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3 241 828,21 грн. за порушення відповідачем строків виконання грошових зобов`язань, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей. Нарахування здійснено позивачем з 11.12.2021 по 10.12.2024 року включно.

24.01.2025 представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 27.01.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 24.02.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2025 відкладено підготовче засідання на 24.02.2025 та витребувано у Приватного акціонерного товариства «Домобудівний комбінат № 4» документи.

10.02.2025 представником Приватного акціонерного товариства «Домобудівний комбінат № 4» подано витребувані судом документи.

19.02.2025 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив та заперечення на заяву позивача про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог.

21.02.2025 представником ТОВ «Житлоекономія» подано заяву про вступ у справу в якості третьої особи.

У судове засідання 24.02.2025 представники сторін з`явились.

За результатами розгляду клопотання представника ТОВ «Житлоекономія» про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи, заслухавши пояснення представників сторін, судом постановлено ухвалу про залучення ТОВ «Житлоекономія» до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, яку занесено до протоколу судового засідання.

В свою чергу, розглянувши заяву позивача про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що означена заява не підлягає прийняттю до розгляду, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 46 ГПК України унормовано, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу:

1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу;

2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, 11 грудня 2024 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіаніт» про стягнення безпідставно набутого майна (коштів) у розмірі 10 579 258,32 грн.

У той же час, у заяві про зміну предмета позову та збільшення розміру позовних вимог від 23 січня 2025 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіаніт» 10 634 313,64 грн. заборгованості, з яких: основний борг - 6 782 067,38 грн.; три проценти річних від простроченої суми заборгованості - 610 418,05 грн.; індекс інфляції - 3 241 828,21 грн.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 911/2109/22)

Оскільки предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №922/53/19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (постанови Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №910/13267/18, від 03 серпня 2020 року №911/2139/19).

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі.

Відповідно до усталеної судової практики під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог (постанова Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20).

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19; пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц вказала, що збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Положення Господарського процесуального кодексу України встановлюють для позивача право у виключних випадках змінювати предмет та підстави позову при новому розгляді справи, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, однак не передбачають можливість на вказаній стадії судового провадження у справі заявляти нові додаткові позовні вимоги.

Отже, враховуючи викладене вище в сукупності можна дійти висновку, що збільшення розміру позовних вимог не може бути пов`язано з пред`явленням додаткових позовних вимог (стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції), про які не йшлося в позовній заяві (стягнення основного боргу). Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних становить самостійний предмет позову щодо стягнення саме таких сум та обґрунтовується самостійними підставами для їх стягнення (прострочення грошового зобов`язання, обставини знеціненням грошових коштів від інфляції, обґрунтованість розміру такої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, період нарахування таких сум тощо). Такі вимоги хоча і є пов`язаними підставами виникнення з первісно заявленими позивачем у цій справі щодо вимоги про стягнення основного боргу, однак їх розгляд спільно з цими первісними вимогами в одному провадженні міг бути здійснений лише у разі дотримання позивачем положень статті 173 Господарського процесуального кодексу України при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання самостійного позову з додатковими похідними вимогами після відкриття провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 905/36/22.

Відтак, оскільки подана позивачем заява про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог за своєю правовою природою є новою позовною заявою, яка направлена на одночасну зміну предмету та підстав позову, така заява суперечить приписам ч. 3 ст. 46 ГПК України.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання до 17.03.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.

25.02.2024 представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

04.03.2025 представником третьої особи подано письмові пояснення та клопотання про призначення експертизи.

17.03.2025 представником позивача подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог та заперечення на клопотання третьої особи про призначення судової експертизи.

У судове засідання 17.03.2025 представники сторін з`явились, представник третьої особи не з`явився.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 14.04.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.

09.04.2025 представником відповідача подано заперечення на заяву позивача про зміну предмету позову.

У судове засідання 14.04.2025 представники сторін з`явились, представник третьої особи не з`явився.

Розглянувши у судовому засіданні 14.04.2025 клопотання третьої особи про призначення судової експертизи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у його задоволення, з наступних підстав.

За приписами статті 99 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Отже, призначення експертизи за процесуальним Законом можливе за наявності двох умов, наведених у частині 1 статті 99 ГПК України.

В свою чергу, згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" - судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Суд вважає, що у даній справі відсутня необхідність у спеціальних знаннях, тоді як суд має можливість самостійно перевірити розрахунок пайового внеску, наведений позивачем та при цьому, третя особа не була позбавлена можливості самостійно надати висновок експерта.

Крім того, за приписами статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку призначення експертизи, тоді як безпідставне зупинення провадження сприятиме затягуванню розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17.07.1997, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Також, розглянувши заяву позивача про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог від 17.03.2025, яка є аналогічною за вимогами та змістом, що була заявлена позивачем 23.01.2025 та розглянута судом 24.02.2025, суд дійшов висновку про те, що означена заява також не підлягає прийняттю до розгляду, з аналогічних підстав, які викладені судом вище.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.05.2025.

09.05.2025 представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання 12.05.2025 представник позивача з`явився, інші учасники справи не з`явились.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи на 26.05.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судове засідання 26.05.2025 представники сторін з`явились, представник третьої особи не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 26.05.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

09 квітня 2008 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві 09.04.2008 за № 0251-Де видано дозвіл на виконання будівельних робіт за проєктом «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва».

10 грудня 2021 року Державною архітектурно-будівельного інспекцією України за № ІУ254 видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за проєктом «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва» (І черга 11-тий пусковий комплекс - житловий будинок № 1), замовником будівництва вказано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фіаніт» (далі - відповідач), ПрАТ «Домобудівний Комбінат № 4», а датою початку будівництва 09.04.2019.

У пункті 11 Загальних положень постанови Кабінету Міністрів України «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 13.04.2011 № 461 зазначається, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 року № 411/1415 затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва (далі - Порядок), за змістом пункту 3.1 розділу ІІІ якого пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком. Відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту.

Листом від 21.11.2022 № 230449 ПрАТ «Домобудівний Комбінат № 4» у відповідь на вимогу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач) повідомив, що він не здійснював будівництво житлового будинку № 1 у складі об`єкту будівництва.

04.04.2024 Департамент звернувся з вимогою № 505/08-1333 щодо отримання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва до відповідача, у відповідь на яку, відповідач Листом від 03.05.2023 № 03/05-23 зазначив, що «з 01.01.2021 повністю скасовано обов`язок щодо сплати коштів пайової участі, а будівництво Будинку було завершене в 2021 році й введений він в експлуатацію 10 грудня 2021, що підтверджується сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, виданого ДІАМ України 10.12.2021 за № ІУ25, й договір про сплату пайової участі не укладався, відповідно наразі відсутні правові підстави, як для укладення відповідного договору, так і для сплати пайової участі».

Оскільки відповідач до Департаменту не звернувся із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вищезазначеного об`єкту будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 та до введення в експлуатацію і не сплатив пайовий внесок чим порушив права та інтереси територіальної громади міста Києва та Департаменту, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача безпідставно збережені останнім грошові кошти пайової участі у розмірі 10 579 257,32 грн.

Відповідач в свою чергу, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що в ході забудови 20-го мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва, на земельній ділянці побудовано й використовуються за їх цільовим призначенням такі об`єкти соціальної інфраструктури, як: 1) дошкільний навчальний заклад на 280 місць, який розташовується за адресою: м. Київ, вул. Миколи Закревського, буд. 99А; 2) амбулаторія сімейної медицини Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Деснянського району м. Києва, в будинку № 101-А по вулиці Миколи Закревського в місті Києві, яке було безоплатно передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва від ТОВ «ЖИТЛОЕКОНОМІЯ», якому Товариство доручило здійснити будівництво житлових будинків № 1, 2 та 3 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва відповідно до Договору доручення (про передачу прав та функцій замовника будівництва) від 31.07.2014, передача якого здійснювалась згідно Рішення Київської міської ради від 14.11.2019 за №245/7818 та Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №10 від 09.01.2020, що свідчить про відсутність у замовників будівництва обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та сплати пайової участі, через те, що на земельній ділянці, в рамках забудови 20-го мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва, оскільки замовниками було побудовано об`єкти соціальної інфраструктури, й відповідно розповсюдження на дані правовідносини ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та підпункті 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні». Відповідач також зазначає, що позивачем неправильно здійснено розрахунок розміру пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, оскільки розрахунок розміру пайової участі повинен був здійснюватись наступним чином: Розмір пайової участі = Загальна площа квартир в Будинку * Показник опосередкованої вартості спорудження житла в місті Києві * 2%, а відповідно розмір пайової участі = 15 388,2 м2 * 14694 грн. * 2% = 4 522 284,22 грн. Також відповідач зазначає, що на виконання Технічних умов були виконані будівельні роботи по зовнішнім мережам теплопостачання (за межами Земельної ділянки) на загальну суму 18 269 399,40грн., а відповідно розмір пайової участі підлягає зменшенню на вартість цих робіт, які і не були враховані при визначені та сплаті пайової участі по будинкам № 2 і № 3 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва, оскільки для сплати пайової участі по будинку № 3 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва (поштова адреса: м. Київ, вул. Миколи Закревського, буд. 101-А) був укладений Договір №16 пайової участі від 05.03.2018 та сплачено 6 506 113,59 грн., а для сплати пайової участі по будинку № 2 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва (поштова адреса: м. Київ, вул. Миколи Закревського, буд. 101-Б) був укладений Договір №13 пайової участі від 12.02.2020 та сплачено 5 790 288,25 грн. пайової участі та 486 898,75 грн. компенсації за гідронамив території.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон № 3038-VI).

До 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 вказаного Закону.

Водночас, 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом Закону № 132-IX та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Велика Палата Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, аналізуючи правову природу цих правовідносин, зробила висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону №3038-VI після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у справі № 643/21744/19, також зауважила, що:

- з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Відтак, якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним;

- у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 909/1143/19, від 30.09.2020 у справі № 904/4442/19, від 04.02.2021 у справі № 904/2468/19 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 201/14195/18 суди розглянули спори про визнання укладеним договору про пайову участь замовника будівництва у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту при чинності на час виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду норми статті 40 Закону № 3038-VI, яка зобов`язувала замовника будівництва укласти зазначений договір, однак за відсутності вказаної норми на час розгляду справи. Водночас у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 922/267/20 та від 23.03.2021 у справі № 904/454/18 суди розглянули вказані вище спори при втраті чинності норми статті 40 Закону № 3038-VI ще на час звернення позивача до суду, однак вона також була чинною на час виникнення спірних правовідносин;

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог, касаційні суди дійшли висновку про те, що необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність на час виникнення правовідносин відповідних положень закону про обов`язковість укладення договору. Однак, оскільки станом на час розгляду справи відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, суд не наділений повноваженнями визнати укладеним такий договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена;

- зазначені висновки касаційного суду узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у цій справі, а тому підстав для відступу від правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду немає;

- у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Нормами статті 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначеною належна до перерахування сума (розмір пайової участі).

При цьому, частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону №3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;

4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;

5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;

6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Суд зазначає, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21.

В свою чергу, з метою вдосконалення порядку залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва Київрада рішенням від 15.11.2016 № 411/1415 затвердила Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва.

Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.

Згідно з пунктом 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Пунктом 3.4 розділу ІІІ Порядку визначено, що Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

Пайова участь сплачується замовником виключно грошовими коштами в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва / реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь. Прийняття об`єкта в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати (пункт 4.3).

Вказаний Порядок, зокрема, дає визначення основних понять (термінів), що вживаються в ньому, таких як "замовник", "нове будівництво" тощо, визначає орган, який здійснює залучення коштів пайової участь від імені Київської міської ради як органу місцевого самоврядування, окреслює обсяг прав і обов`язків такого органу під час розгляду звернень замовників будівництва, встановлює механізм взаємодії між ними.

Крім того, Порядок, визначає методику проведення розрахунку розміру пайової участі для об`єктів різних типів.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 2008 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві 09.04.2008 за № 0251-Де видано дозвіл на виконання будівельних робіт за проєктом «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва», а 10 грудня 2021 року Державною архітектурно-будівельного інспекцією України за № ІУ254 видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за проєктом «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва» (І черга 11-тий пусковий комплекс - житловий будинок № 1), замовником будівництва вказано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фіаніт», ПрАТ «Домобудівний Комбінат № 4», датою початку будівництва 09.04.2019.

У цій справі будівництво об`єкту розпочате у 2019 році, абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Відповідач у встановлений розділом II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 132-IX, строк - протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта не звернувся до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та пайовий внесок не сплатив.

У постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 Верховний Суд виснував, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування коштів пайової участі саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Втім, з розрахунку обсягу пайової участі, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що такий розрахунок здійснений виходячи із загальної площі об`єкту будівництва, а також нормативу, встановленого Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 жовтня 2024 року)"№1168 від 23.10.2024.

Однак, застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 ЦК України, оскільки станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Таким чином, позивач, наділений повноваженнями контролю за здійсненням пайової участі забудовниками м. Києва, керуючись принципом належного врядування та не зволікаючи з виконанням своїх обов`язків, був вправі надати замовнику будівництва, який розпочав будівництво до 1 січня 2020 р. та протягом 10 робочих днів 2020 року не звернувся до нього із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, упродовж наступних 15 робочих днів на основі самостійно зібраних документів розрахунок пайової участі щодо цього об`єкта будівництва.

Саме правомірна поведінка особи породжує в неї правомірні очікування.

Зловживання правами в силу вимог чинного законодавства є недопустимим.

За змістом вимог ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6).

За змістом цитованих вище положень Закону № 132-IX розмір пайової участі для житлових будинків становить 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Отже, розмір пайової участі залежить від показника (опосередкованої вартості спорудження житла), який через об`єктивні економічні процеси з часом може змінюватися.

Аналіз чинних починаючи з 1 січня 2020 року до 10 грудня 2021 року (часу введення спірного об`єкта будівництва в експлуатацію) наказів Міністерства розвитку громад та територій, зокрема, № 286 від 2 грудня 2019 року та № 230 від 10 вересня 2021 року, свідчить, що опосередкована вартість спорудження житла за цей період зросла з 14694 до 16982 грн./м2, тобто більше ніж на 15%.

Безпідставне зволікання позивача зі здійсненням права на визначення розміру пайової участі штучно збільшило розмір зобов`язань відповідача порівняно зі становищем, яке б існувало у випадку належного врядування позивача як органу місцевого самоврядування.

За встановленими обставинами справи відповідач як замовник будівництва розпочав будівельні роботи до 1 січня 2020 року, а тому, діючи правомірно та в межах наданих повноважень, позивач був вправі надати відповідачу розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва у строк до 7 лютого 2020 року, тобто після спливу 25 робочих днів 2020 року.

Останній у свою чергу зобов`язаний був сплатити пайову участь саме за таким розрахунком та розмірі грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію 10 грудня 2021 року.

Згідно сертифікату № ІУ 25, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта - «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва» (І черга 11-тий пусковий комплекс - житловий будинок № 1), по вул. Закревського Миколи, 101-А, у м. Києві, загальна площа житлового будинку - 19968,4 кв.м.

Отже, загальна площа забудови, з якої повинна визначатися пайова участь відповідача, складає 19968,4 м2.

Доводи відповідача про те, що загальна площа об`єкту для проведення розрахунку розміру пайової участі становить 15388,2 м2 та не повинна включати площу місць загального користування є безпідставними, оскільки зазначені приміщення є невід`ємною частиною всього збудованого житлового будинку як цілісного об`єкта.

Виходячи з наведеного розмір пайової участі за здійснену відповідачем забудову становить 5 868 313,39 грн. (19968,4 м2 площа забудови х 14694 грн. показник опосередкованої вартості х 2 % розмір пайової участі для житлових будинків).

В свою чергу, підпункт 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ визначає, що пайова участь не сплачується у разі будівництва:

об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення;

будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла;

індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках;

об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів;

об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури;

об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру;

об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів;

об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу);

об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових;

об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції).

В контексті означеного, суд зазначає, що правовий зміст вказаної норми визначає перелік об`єктів, за будівництво яких не сплачується пайова участь, і таке будівництво має здійснюватися як у межах одного загального будівельного проекту, так і одним замовником.

Натомість, як встановлено судом Київською міською радою 05.10.2017 прийнято рішення № 173/3180 «Про зменшення розміру пайової участі товариству з обмеженою відповідальністю «ДБК-ПАРТНЕР», пунктом 1 якого передбачено зменшити ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» розмір пайової участі за договорами пайової участі на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, які будуть укладатися між ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР», як замовнику будівництва, та Департаментом, що відповідає вартості майна 71 500 099,00 грн з ПДВ дошкільного навчального закладу на 280 місць на вул. Миколи Закревського, 99-а у Деснянському районі міста Києва, прийнятого до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відтак, за відповідними зверненнями ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР», а також відповідно до вказаного рішення Київської міської ради від 05.10.2017 № 173/3180 та пункту 6.9 розділу VI Порядку, Департаментом у 2017 році та 2018 році зменшено пайової участі ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» за укладеними договорами пайової участі на суму 70 156 383,21 грн.

На підтвердження зазначених сум, Департаментом та ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» підписано 10.01.2019 акт звірки.

Отже відповідно до рішення КМР від 05.10.2017 № 173/3180 зменшено розмір пайової участі ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» за укладеними договорами пайової участі на суму 70 156 383,21, грн що підтверджується актом звірки між Департаментом та ТОВ «ДБК-ПАРТНЕР» у зв`язку з чим правовідносини щодо зменшення пайового внеску за вказаним рішенням та по вказаному дошкільному закладу були завершені.

Також суд враховує, що Сертифікат серія ІУ № 60 не містить інформації про те, що дошкільний заклад на 280 осіб розташований на ті же земельній ділянці, що і закінчений об`єкт будівництва відповідно до Сертифікату серія ІУ №25, який розташований на земельній ділянці № 800000000:62:0095:0112, в той час як об`єкт соціальної інфраструктури має споруджуватись на цій же земельній ділянці.

Поряд з цим, у Законі Україні «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції станом на момент введення об`єкта в експлуатацію) та Порядку (в редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033) відсутні норми щодо зменшення пайового внеску на вартість збудованих замовниками та переданих до комунальної власності територіальної громади міста Києва будь-яких об`єктів.

Щодо «амбулаторії сімейної медицини», то відповідно до сертифікату готовності № ІУ70 Державна архітектурна-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва» (перша черга 9-тий пусковий комплекс - житловий будинок № 3», а не амбулаторії сімейної медицини.

При цьому, відповідно до рішення Київської міської ради від 14.11.2019 № 245/7818 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передачу до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації нерухомого майна» та додатку до рішення, то нерухоме майно, яке було прийнято безоплатно до комунальної власності м. Києва є нежитлове приміщення № 276 за адресою м. Київ, вул. Закревського Миколи, 101-а, загальною площею 146,2 кв.м., а не амбулаторія сімейної медицини.

Таким чином, відповідачем жодних доказів будівництва об`єктів, за які згідно п.п.2 п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", пайова участь не сплачується, саме у складі об`єктів сплата пайової участі за будівництво яких є предметом спору у справі, не надано.

Щодо посилань відповідача на те, що на виконання Технічних умов були виконані будівельні роботи по зовнішнім мережам теплопостачання (за межами земельної ділянки) на загальну суму 18 269 399,40грн., а відповідно розмір пайової участі підлягає зменшенню на вартість цих робіт, які і не були враховані при визначені та сплаті пайової участі по будинкам № 2 і № 3 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва, оскільки для сплати пайової участі по будинку № 3 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва (поштова адреса: м. Київ, вул. Миколи Закревського, буд. 101-А) був укладений Договір №16 пайової участі від 05.03.2018 та сплачено 6 506 113,59 грн., а для сплати пайової участі по будинку № 2 у 20-му мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва (поштова адреса: м. Київ, вул. Миколи Закревського, буд. 101-Б) був укладений Договір №13 пайової участі від 12.02.2020 та сплачено 5 790 288,25 грн. пайової участі та 486 898,75 грн. компенсації за гідронамив території, суд зазначає наступне.

Абзацом першим частини п`ятої статті 30 Закону (у редакції, чинній до 01.01.2020) передбачено, що якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об`єктів інженерної інфраструктури поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об`єкти передаються у комунальну власність.

Аналіз наведеної вище частини п`ятої статті 30 Закону також дає підстави дійти висновку, що вказаною нормою передбачено саме зменшення розміру пайової участі замовника будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту на суму кошторисної вартості інженерних мереж або об`єктів інженерної інфраструктури, будівництво яких поза межами його земельної ділянки є необхідним за технічними умовами, і які обов`язково передаються у комунальну власність. Тобто, наведена норма у будь-якому випадку передбачає дотримання замовником будівництва всіх необхідних процедур та вимог Закону і Порядку.

Водночас, позивач, як замовник будівництва не уклав відповідний договір пайової участі, як і не звертався до Київради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020.

Поряд з цим, правовідносин сторін з урахуванням недотримання відповідачем процедур та вимог Закону і Порядку, зокрема щодо укладення договору про пайову участь, у якому мало бути унормовано таке зменшення, за умови його укладення до 01.01.2020, виникли після 01.01.2020, а відтак, судом відхиляються посилання відповідача на положення ч.5 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», як на підставу звільнення його від сплати пайового внеску, оскільки вказана норма була виключена з тексту цього Закону з 01.01.2020.

Також, доказів належної сплати пайової участі за здійснене будівництво суду не надано.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом приписів глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, відповідач, як забудовник об`єкта «Забудова 20 мікрорайону житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі м. Києва» (І черга 11-тий пусковий комплекс - житловий будинок № 1) без достатньої правової підстави зберіг у себе 5 868 313,39 грн., які мав витратити на сплату пайового внеску.

За таких обставин з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.ст. 1212, 1214 ЦК України підлягає стягненню 5 868 313,39 грн. безпідставно збережених коштів.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фіаніт" (02097, м. Київ, вул. Градинська, буд. 20, кв. 1; ідентифікаційний код: 32377750) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрешатик, буд. 36, ідентифікаційний код: 04633423) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі в розмірі 5 868 313 (п`ять мільйонів вісімсот шістдесят вісім тисяч триста тринадцять) грн.39 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 70 419 (сімдесят тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 76 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.06.2025.

Суддя О.А. Грєхова