УХВАЛА

27 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/5822/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Вербицький Я. В. (адвокат),

відповідача - Попічко Р. Р. (самопредставництво),

третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Науково-технічний комплекс "Електронприлад"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025

за позовом Публічного акціонерного товариства "Науково-технічний комплекс "Електронприлад"

до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт"

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський авіаційний завод "ЛДАРЗ"

про стягнення 206 746,51 євро,

ВСТАНОВИВ:

1. Публічне акціонерне товаристве "Науково-технічний комплекс "Електронприлад" (далі - ПАТ "НТК "Електронприлад", Товариство, позивач, скаржник) звернулося до суду з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" (далі - ДК "Укрспецекспорт", Компанія, відповідач) про стягнення 206 746, 51 євро за укладеним між ними договором комісії від 14.02.2017 № USE-20.2-28-D/K-17-70/17 (далі - Договір).

2. Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов Договору щодо забезпечення прийняття майна після ремонту, а саме, підписання актів технічного прийняття майна після ремонту, акта виконаного ремонту, а також щодо перерахунку коштів за виконані ремонтні роботи.

3. Заявлена позивачем до стягнення сума основного боргу складається із суми недоплаченого авансу та вартості виконаного ремонту, що загалом становить 196 901, 44 євро. Також у зв`язку з порушенням відповідачем грошових виконання грошових зобов`язань позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 9 845,07 євро.

4. Господарський суд міста Києва ухвалою від 26.04.2023 залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський авіаційний завод "ЛДАРЗ" (далі - ТОВ "ЛДАРЗ", третя особа).

5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 (суддя Пукас А. Ю.) позов Товариства задоволено частково; стягнуто з Компанії на Товариства 2 979,40 євро заборгованості, 148,97 євро пені, 1 862,08 грн судового збору та 832,23 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства заборгованість у розмірі 157 322,01 євро, 7 866,10 євро пені, судовий збір у розмірі 98 522,07 грн та витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 43 945,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 147 787,52 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 36 508,50 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Стягнуто з позивача на користь відповідача 4 026,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 заяву ПАТ "НТК "Електронприлад" про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства 1 000,00 євро витрат на професійну правничу допомогу у формі "гонорару успіху", понесених у суді апеляційної інстанції. У решті вимог заяви відмовлено.

8. Постановою Верховного Суду від 17.07.2024 касаційні скарги Компанії задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2024 у справі № 910/5822/23 скасовано. Справу та заяву Товариства про ухвалення додаткової постанови про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

9. За результатами нового розгляду справи постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 (колегія суддів: Алданова С. О., Євсіков О. О., Корсак В. А.) апеляційні скарги Товариства та Компанії залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 у справі № 910/5822/23 - залишено без змін. Судові витрати зі сплати судового збору, які понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладено на Товариство та Компанію. Заяву Товариства про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції - залишено без задоволення. У задоволенні заяви Товариства про ухвалення додаткової постанови про стягнення витрат на правничу допомогу від 29.04.2024 - відмовлено.

10. Товариство у касаційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 910/5822/23 в частині відмови у задоволенні позовних вимог; ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства задовольнити у повному обсязі.

11. Касаційна скарга Товариством подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

12. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень:

- частини першої статті 1022 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), без урахування висновків Верховного Суду України, які викладені у постанові від 11.11.2015 у справі № 3-837гс15 (зокрема, контексті того, що після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії);

- частини першої статті 1021 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18, від 20.04.2021 у справі № 905/411/17, від 05.02.2020 у справі № 904/2082/19, від 21.09.2019 у справі № 917/1489/18 (зокрема, у контексті того, що передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором).

13. Зокрема, за доводами скаржника, суди першої та апеляційної інстанції у вирішенні спору не врахували та не надали оцінку тому, що саме відповідач не виконав базові умови Договору та не передав позивачу грошові кошти отримані від замовника. Поза увагою та без належної оцінки судами залишились обставини, зокрема, що після передання позивачу майна для виконання ремонту вартістю 277 032,00 євро (друга партія), відповідач отримав від замовника 772 940,00 євро на виконання Додаткової угоди до Контракту від 05.11.2019 № 12 та Додатку № 1 до Договору.

14. Позивач наголошує на тому, що наявними у матеріалах справи доказами, які подані відповідачем підтверджуються обставини, що після 15.09.2020 відповідач не отримував від Замовника будь-якого іншого майна в ремонт. При цьому, відповідач надіслав Замовнику Інвойс від 28.09.2020 № 20.2/191 про сплату авансу за Додатковою угодою від 05.11.2019 № 12 на суму 3 961 500,00 євро, або більше 85 % від ціни ремонту майна за Додатковою угодою від 05.11.2019 № 12 та отримав оплату у розмірі 1 772 940,00 євро (45 % оплати означеного інвойсу).

15. Наведене, на переконання скаржника, свідчить про те, що відповідач мав у наявності грошові кошти для розрахунків із позивачем. Однак в порушення умов Договору (пункту 5.6) та вимог частини першої статті 1022 ЦК України, відповідач не перерахував належної до сплати позивачу спірної суми коштів у розмірі 196 901,44 євро.

16. Також, за твердженням скаржника до спірних правовідносин з реалізації результатів ремонту майна за аналогією закону можуть бути застосовані висновки Верховного Суду щодо застосування положень частини другої статті 843 ЦК України. На думку скаржника, суди у вирішенні спору не врахували факт передачі позивачем майна з ремонту ТОВ "ЛДАРЗ", як це було передбачено розділом 4 Договору. При цьому, спір щодо кількості і якості переданого позивачем майна (другої партії) після ремонту між сторонами відсутній, а тому, вважає, що відповідач (комісіонер) має обов`язок оплатити позивачу (комітенту) вартість такого ремонту за правилами, визначеними частиною другою статті 843 ЦК України.

17. У цьому контексті скаржник наголошує на тому, що відповідач в порушення умов пунктів 3.1.5 та 4.7 Договору безпідставно відмовився підписувати Акт приймання-передачі після ремонту, Акт технічного приймання майна після ремонту та Акт виконаного ремонту.

18. На переконання позивача, наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, натомість відповідач порушив умови Договору щодо приймання майна з ремонту та, відповідно, з оплати виконаних робіт.

19. У відзиві на касаційну скаргу Компанія просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані позивачем судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а оскаржувані рішення та постанова ухвалені судами попередніх інстанцій з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

20. У зв`язку з відпусткою судді Ємця А. А. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2025, який наявний в матеріалах справи.

21. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

22. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

23. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

24. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

25. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

26. Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

27. Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

28. Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

29. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

30. Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

31. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

32. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

33. Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

34. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц та № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

35. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

36. Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

37. Як неодноразово наголошував Верховний Суд, правові висновки Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

38. Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

39. Так, за доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у побідних правовідносин, викладених у вказаних скаржником постановах Верховного Суду (пункт 12 цієї ухвали).

40. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить із того, що предметом спору у справі, що розглядається (№ 910/5822/23) є вимоги Товариства про стягнення з відповідача заборгованості за договором комісії з оплати виконаного позивачем ремонту другої партії майна, наданого замовником, та стягнення пені за порушення строків перерахування коштів.

41. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанції встановили такі фактичні обставини спору:

- між Компанією (комітент) та Товариством (комісіонер) 14.02.2017 укладений договір комісії № USE-20.2-28-D/К-17-70/17, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за плату вчинити правочин щодо капітального ремонту блоків і агрегатів, згідно із специфікацією, яка наводиться у Додатку № 1 до цього договору, від свого імені за рахунок комітента (пункт 1.1 Договору);

- у пунктах 1.2, 1.3 Договору передбачено, що виступаючи від свого імені, комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (контракт) з третьою особою (замовником) - N.P.O. Navigation Systems Ltd, Британські Віргінські Острови. Майно є власністю МО Азербайджанської Республіки (кінцевий користувач);

- підпунктом 3.2.3 пункту 3.2 Договору передбачено, що комітент зобов`язаний виконати ремонт майна в повному обсязі, згідно вимогам технічної документації, що діє на підприємстві комітента на даний тип майна, іншої документації та умовам цього договору, у визначений у пункті 4.4 договору строк;

- за змістом Договору (з урахуванням укладених між сторонами Додаткових угод, зокрема, Додаткової угоди від 02.09.2021 № 6) сторонами погоджено ціну ремонту майна на суму 514 632 євро.

- розділом 4 Договору закріплено порядок передачі майна в ремонт та після ремонту;

- у зв`язку з тим, що Майно для Ремонту та після Ремонту надійде у складі літаків 9-13 передача Майна Комітенту для виконання Ремонту, а також Комісіонеру після Ремонту здійснюється партіями (кількість Майна в партії буде повідомлено додатково) в м. Львів на ТОВ "ЛДАРЗ" уповноваженими представниками Комісіонера, Комітента та Замовника з оформленням Акта прийому-передачі Майна в Ремонт. Датою передачі Майна в Ремонт та після Ремонту є дата, зазначена в акті прийому-передачі Майна в Ремонт/після Ремонту (пункт 4.1 Договору);

- технічне приймання Майна для виконання Ремонту здійснюється на підприємстві Комітента із складання Акта технічного приймання Майна в Ремонт, що складається за участю Замовника. Дата складання Акта технічного приймання Майна в Ремонт вважається датою початку Ремонту (пункт 4.2 Договору);

- у пункті 4.4. Договору погоджено, що строк Ремонту партії Майна складає 90 календарних днів із дня настання останньої iз подій підписання Акта технічного приймання Майна в Ремонт; отримання від Комісіонера повідомлення про перерахування Замовником коштів згідно пункту 5.5.1 Договору;

- після Ремонту Комітент здійснює доставку відремонтованого Майна до ТОВ "ЛДАРЗ", м. Львів (пункт 4.5. Договору);

- відповідно до пункту 4.7. Договору технічне приймання Майна після Ремонту здійснюється на території ТОВ "ЛДАРЗ" одночасно з технічним прийманням літаків 9-13 після Ремонту. Акт технічного приймання Майна після Ремонту (Додаток № 4 до цього Договору) підписується уповноваженими представниками Комісіонера, Комітента та Замовника в строк до 280 днів з моменту передачі літаків 9-13 в Ремонт;

- пунктом 4.8. Договору визначено, що технічне приймання майна після Ремонту включає в себе проведення зовнішнього огляду та перевірки комплектності Майна, перевірку наявності та повноти заповнення супровідної документації на Майно, а також його комплектності і зовнішнього стану, пакування та маркування та оформлюється підписанням Акта технічного приймання Майна після Ремонту (Додаток № 4 до цього Договору);

- підписання Акта технічного приймання Майна після Ремонту не означає приймання Майна по якості і комплектності. Замовник має право пред`явити вимоги щодо якості та комплектності у порядку, визначеному розділом 6 Договору. (пункт 4.9. Договору);

- усі ризики втрат та (або) пошкодження майна переходить до Комітента з моменту підписання Акту прийому-передачі Майна в Ремонт і зберігаються за Комітентом до підписання Акту прийому - передачі Майна після Ремонту (пункт 4.12 Договору);

- згідно з пунктом 4.17 Договору сторони в строк не більше 2-х днів після підписання Акта технічного приймання майна після Ремонту на території ТОВ "ЛДАРЗ" м. Львів підпишуть Акт прийому-передачі Майна після Ремонту (Додаток № 3 до цього Договору);

- у строк не більше 3-х днів після виконання контрольних обльотів літаків типу 9-13 в країні Кінцевого користувача уповноваженими представниками Комісіонера, Комітента і Замовника оформлюється Акт остаточного приймання Майна (згідно Додатку № 6 до цього Договору) разом з підписанням Акта остаточного приймання літаків 9-13 після Ремонту в країні Кінцевого користувача;

- згідно з пунктами 4.19 та 4.20 Договору Акт виконаного Ремонту є підтвердженням виконання Комітентом зобов`язань за даним Договором, в частині, що стосується виконання Ремонту майна;

- відповідно до п.5.5. Договору Комітент доручає Комісіонеру передбачити в контракті порядок проведення Замовником платежів, за якими: 30% від ціни Ремонту Майна, у якості авансу будуть перераховані Замовником прямим банківським переказом на валютний рахунок Комісіонера протягом 10-ти банківських днів з дати набрання чинності Контракту; 60 % від ціни Ремонту партії Майна, будуть сплачені Замовником прямим банківським переказом на валютний рахунок Комісіонера протягом 10-ти банківських днів з дня підписання Акта технічного приймання Майна після ремонту; 10 % від ціни Ремонту Майна/партії Майна за Контрактом будуть сплачені Замовником прямим банківським переказом на валютний рахунок Комісіонера протягом 10-ти банківських днів з дня підписання Акта виконаного Ремонту, а також Акту остаточного приймання літаків 9-13 після Ремонту, який підписується в країні Кінцевого користувача між Комісіонером, Замовником та ТОВ "ЛДАРЗ".

- згідно з умовами пункту 5.6 Договору отримані грошові кошти, за винятком комісійної плати та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 5-ти банківських днів після надходження відповідних коштів на рахунок комісіонера.

- на виконання вказівок позивача, комісіонер (виконавець) 10.04.2017 уклав зовнішньоекономічний контракт № USE-20.2- 15-К/КЕ-17 із компанією N.P.O. Navigation Systems Ltd, Британські Віргінські острови (Замовник), відповідно до умов якого виконавець зобов`язався забезпечити виконання капітального ремонту на ТОВ "ЛДАРЗ" виробів (об`єктів), які передаються у ремонт, відповідно до специфікації цих виробів (об`єктів). Передані в ремонт вироби (об`єкти) й майно є власністю МО Азербайджанської Республіки;

- вартість контракту складає 26 127 800,00 євро, яка складається із загальної ціни ремонту виробів, ремонту майна та ремонту двигунів;

- у розділі 5 контракту сторони узгодили умови оплати (який збігається із приписами пункту 5.5 Договору комісії), а у розділі 6 контракту - умови приймання-передачі виконаних робіт;

- у специфікації (Додаток № 2 до контракту) виконавець (комісіонер) та N.P.O. Navigation Systems Ltd погодили вид та найменування майна, яке підлягає ремонту;

- передбачений у вказаній вище специфікації вид майна відповідає майну, яке підлягало ремонту згідно із погодженою між позивачем та комісіонером специфікацією, складеною відповідно до умов Договору комісії.

42. Суди також встановили, що Майно, ремонт якого мав виконувати позивач відповідно до умов Договору, передавалось позивачу двома партіями. Спір щодо виконання ремонту першої партії майна та його оплати між сторонами відсутній.

43. Згідно з Актом прийому-передачі майна в ремонт від 22.10.2020 відповідач передав позивачу партію майна в ремонт вартістю 277 032 євро. Тобто ціна ремонту партії майна щодо якої виник спір становить 277 032 євро.

44. Позивач зазначає, що вартість ремонту отриманого майна згідно Акта прийому-передачі майна в Ремонт від 22.10.2020 за Договором складає 277 032 євро, а тому враховуючи положення підпункту 5.5.1 пункту 5.5. Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 22.06.2018) авансовий платіж в розмірі 30 % від ціни ремонту майна мав становити 83 109, 60 євро, в той час як Відповідачем сплачено 80 130, 56 євро.

45. Факт перерахування на користь позивача суми 80 130, 56 євро за Договором підтверджується відповідачем у відзиві.

46. Звертаючись до суду з позовом Товариство обґрунтовує свої вимоги тим, що роботи, які передбачені Договором комісії, укладеним із відповідачем виконало та відремонтувало партію майна на суму 277 032,00 євро. Відремонтоване майно повернуто на склад третьої особи, яка не заперечує належність виконаних робіт, які натомість не оплачені відповідачем в повному обсязі. Товариство зверталося до відповідача із вимогою від 17.11.2022 № 1085/20-01 про сплату 196 901, 44 євро заборгованості за Договором, яка є різницею між ціною партії ремонту (277 032 євро) та сплаченим авансом (80 130, 56 євро). Вказана вимога отримана відповідачем 23.11.2022, однак залишена без задоволення. Позивач також звертався до відповідача із вимогами здійснити повне авансування та підписати Акт виконаного ремонту, який фактично є кінцевим актом та підписується одночасно з Актом остаточного приймання літаків 9-13 після ремонту в країні Кінцевого користувача та є підставою для остаточного розрахунку.

47. Відповідач, заперечуючи проти вказував на те, що акти технічного приймання майна після ремонту, акти виконаного ремонту та акти остаточного приймання об`єктів після ремонту не підписані відповідачем та Замовником, оскільки фактично спільного технічного приймання виробів (об`єктів) за участю замовника, позивача та відповідача не відбулось. Також зазначав, що за умовами Договору він не відповідає перед позивачем за невиконання Замовником Договору в частині перерахунку відповідачу коштів (вартості ремонту), а тому у відповідача не виникло зобов`язань щодо перерахунку коштів на рахунок позивача.

48. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем не виконано обов`язку (пункт 5.6 Договору) щодо перерахунку позивачу авансу у розмірі 30 % ціни ремонту майна (83 109,60 євро) протягом 5-ти банківських днів з дня їх надходження від замовника (05.11.2020), що призвело до недоплати відповідачем позивачу 2 979,40 євро.

49. У вирішенні питання щодо стягнення з відповідача 193 922,04 євро вартості ремонту Майна, суди виходили із того, що у відповідача не настав обов`язок щодо повної оплати вартості ремонту майна.

50. Зокрема, за висновками судів, у відповідності до умов Договору Акти технічного приймання майна після Ремонту, Акти виконаного ремонту, а також Акти остаточного приймання літаків 9-13 після ремонту в частині другої партії товару сторонами спору не підписувалися, а відтак зобов`язання з оплати у відповідності до вимог пункту 5.5. Договору у відповідача не настало.

51. Висновки судів в цій частині ґрунтуються на тому, що згідно з умовами Договору після поставки відремонтованого майна на територію третьої особи (ТОВ "ЛДАРЗ"), між позивачем та відповідачем має бути підписаний Акт технічного приймання майна після Ремонту за наслідками технічного приймання виробів після ремонту з проведенням зовнішнього огляду та перевірки комплектності майна за участю представників Замовника; не пізніше 2-х днів після його підписання має бути підписаний Акт приймання - передачі майна після ремонту; Акт технічного приймання майна після ремонту згідно пункту 4.7. Договору підписується в строк до 280 днів з моменту передачі майна в ремонт. Водночас, матеріали справи не містять доказів підписання таких Актів, як і доказів звернення позивача з вимогами та/або вчинення позивачем дій щодо зобов`язання відповідача провести технічне приймання в межах визначеного пункту 4.7. Договору строку.

52. Крім того, суди зазначили, що підставою для переказу комісіонером (відповідачем) комітенту (позивачу) коштів в іноземній валюті за Договором комісії, є їх фактичне надходження на рахунок комісіонера від третьої особи (Замовника за контрактом). Разом із тим, фактичні умови договору Комісії свідчать про те, що передане позивачу на ремонт майно є лише частиною майна, що входить до складу об`єктів Замовника (літаків 9-13), які підлягали ремонту за зовнішньоекономічним контрактом від 10.04.2017 № USE-20.2- 15-К/КЕ-17, укладеним відповідачем із Замовником. При цьому, матеріалами справи також підтверджується, що відповідач, як комісіонер уклав також інші договори комісії з іншими п`ятьма українськими підприємствами, як комітентами щодо ремонту іншої частини Майна, яке входить до складу об`єктів Замовника (літаків 9-13) за зовнішньоекономічним контрактом від 10.04.2017 № USE-20.2- 15-К/КЕ-17.

53. Однак, матеріали справи також не містять доказів того, що відремонтоване позивачем спірне майно було встановлено на літаки 9-13 та прийнято за Актом технічного приймання майна після ремонту, згідно з умовами пункту 4.7. Договору. Тобто доказів, виконання позивачем обов`язку щодо забезпечення повернення ним майна після ремонту Замовнику у складі об`єктів замовника, готових до технічного приймання останнім таких об`єктів після ремонту, який кореспондується з умовами, передбаченими у розділі 4 зазначеного Договору.

54. Відхиляючи доводи позивача в частині того, що відремонтоване майно передано ТОВ "ЛДАРЗ" за накладними від 29.03.2021 № 6/21 та від 07.07.2021 № 11/21, суди зазначили, що у межах Договору комісії третя особа (ТОВ "ЛДАРЗ") взагалі не є уповноваженою особою для прийняття виробів з ремонту та підписання необхідних Актів. Акт прийому-передачі майна після ремонту є Додатком № 3 до Договору, який взагалі не передбачає підпису ТОВ "ЛДАРЗ", що відповідно унеможливлює його підписання третьою особою.

55. Крім того, суди врахували, що матеріалами справи не підтверджуються обставини отримання відповідачем, як комісіонером від Замовника повної суми коштів за ремонт другої партії майна Замовника.

56. Як встановили суди, комісіонер отримав від Замовника за Контрактом частину авансового платежу за ремонт другої партії майна у складі 4 виробів 9-13 та майна до них. При цьому отримана сума належала до розподілу між позивачем та ще 5-ма іншими українськими підприємствами, доручення, яких як комітентів також були виконані відповідачем, шляхом укладання Контракту із Замовником.

57. Наведене у свою чергу, згідно з умовами пункту 5.6 Договору, також свідчить про те, що у відповідача не настав обов`язок із перерахування спірної суми коштів позивачу за Договором Комісії.

58. За висновками судів, позивач не довів та не обґрунтував належним чином обставин, які слугують законними підставами для стягнення з відповідача спірної суми заборгованості. У такий спосіб, з урахуванням встановлених судами обставин справи та наведених приписів законодавства суди визнали вимоги Товариства необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

59. У контексті наведеного вище, доводів касаційної скарги та підстав відкриття касаційного провадження, колегія суддів відзначає, що за змістом статей 525, 526, 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

60. У справі, що розглядається, спірні відносини сторін виникли за Договором комісії.

61. За змістом статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

62. Договір комісії - один з видів посередницьких договорів, тобто надання посередницьких послуг, які передбачають здійснення дій в інтересах іншої особи, створюючи для неї певні юридичні наслідки (виникнення, зміну, припинення прав чи обов`язків). Особливістю договору комісії є вчинення правочинів комісіонером від свого імені але за рахунок комітента та у його інтересах. Натомість особа, з якою комісіонер уклав договір, не стає учасником договору комісії. Між нею та комісіонером існує самостійний договір, який підпорядковується правилам залежно від виду цього договору (постанови Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/7149/21 та від 25.04.2023 у справі № 910/6474/20).

63. Також Верховний Суд у постанові від 17.07.2024 у цій справі зазначив про те, що договори комісії можуть укладатись з метою доручення комісіонерові вчинення будь-яких, не заборонених законом і таких, що не суперечать правовому статусу сторін, правочинів.

64. Відповідно до статті 1014 ЦК України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

65. Тобто, імперативними приписами статей 1011, 1014 ЦК України чітко визначено, що комісіонер діє виключно за дорученням комітента та на виконання його вказівок.

66. Статтею 1012 ЦК України, законодавцем передбачено умови договору комісії.

67. Згідно з частинами першою, другою статті 1016 ЦК України комітент зобов`язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов`язку перед третьою особою. Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере).

68. Отже, за загальним правилом комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору.

69. За приписами статті 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

70. Як вже зазначалось вище, за умовами Договору комісії від 14.02.2017 позивач як комітент доручив відповідачу як комісіонеру за плату вчинити зовнішньоекономічний правочин (контракт) з третьою особою - компанією N.P.O. Navigation Systems Ltd, Британські Віргінські Острови (замовник), щодо виконання капітального ремонту майна, наданого Замовником.

71. Наведені норми дають підстави дійти висновку, що зміст вказівок комітента складають умови правочину, який повинен вчинити комісіонер, зокрема, про сторони, ціну товару, порядок оплати тощо. Закон не покладає на комітента обов`язок давати комісіонеру детальні вказівки, водночас комісіонер, хоча і наділений свободою у виборі способів та порядку доручення, але обмежений обов`язком виконати доручення відповідно до звичаїв ділового обороту чи інших вимог, що, як правило, ставляться.

72. Після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії (частина перша статті 1022 ЦК України).

73. Пунктом 5.6 Договору сторони погодили, що отримані грошові кошти, за винятком комісійної плати та витрат комісіонера, перераховуються комісіонером комітенту протягом 5-ти банківських днів після надходження відповідних коштів на рахунок комісіонера.

74. Отже, як встановили суди, за умовами підпункту 5.5.1 пункту 5.5. Договору (в редакції Додаткової угоди № 2 від 22.06.2018) відповідач, мав обов`язок сплатити на користь позивача авансовий платіж в розмірі 30 % від ціни ремонту у розмірі 83 109, 60 євро.

75. При цьому, суди встановили, що такий обов`язок відповідач виконав на суму 80 130, 56 євро (чотирьома платежами). Відповідачем не виконано обов`язку (пункт 5.6 Договору) щодо перерахунку позивачу авансу у розмірі 30 % ціни ремонту майна (83 109,60 євро) протягом 5-ти банківських днів з дня їх надходження від замовника (05.11.2020), що призвело до недоплати відповідачем позивачу 2 979,40 євро.

76. З огляду на наведене, суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині.

77. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень позивач фактично ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у вигляді грошових коштів у розмірі 193 922,04 євро вартості ремонту Майна (різниця між ціною партії ремонту у розмірі 277 032 євро та сплаченим відповідачем авансом у розмірі 80 130, 56 євро.

78. Проте, фактично за відсутності в матеріалах справи Акта приймання-передачі від 15.07.2021 щодо приймання майна з ремонту, у відповідача такий обов`язок не настав.

79. При цьому, суди встановили, що матеріалами справи також не підтверджуються обставини отримання відповідачем, як комісіонером від Замовника повної суми коштів за ремонт другої партії майна Замовника. Наведене свідчить про те, що у відповідача не настав обов`язок із перерахування спірної суми коштів позивачу.

80. Суди також не встановили обставин погодження між сторонами спору умов, які б за своїм змістом передбачали взяття відповідачем (комісіонером) на себе поруки (Делькледере) перед позивачем (комітентом) за виконання Замовником своїх зобов`язань з проведення остаточного розрахунку за контрактом та перерахування цих коштів комітенту до підписання Актів приймання - передачі майна після ремонту.

81. Отже, оскільки вказані акти приймання - передачі майна після ремонту, відповідно до умов Договору не підписані, позивач відповідно до умов Договору не набув права стягнення з відповідача грошових коштів (різниці між сплаченим авансом та вартістю виконаних робіт), а тому, за встановлених фактичних обставин спору відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення боргу в розмірі 193 922,04 євро.

82. З урахуванням зазначеного вище Верховний Суд зауважує, що посилання скаржника на положення пункту 5.6 Договору щодо обов`язку відповідача перерахувати кошти скаржнику протягом 5-ти банківських днів після надходження відповідних коштів на рахунок комісіонера, у спірних правовідносинах було неможливим, оскільки такі кошти не надійшли на рахунок відповідача (комісіонера) від Замовника. Водночас, з урахуванням положень пункту 5.5 Договору Комісії та розділу 5 Контракту, а також умов Договору та Контракту щодо приймання-передачі виконаних робіт, доводи скаржника в цій частині є такими, що не ґрунтуються на умовах Договору та нормах чинного законодавства.

83. Разом із тим, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду критерії оцінки подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 3-837гс15 (стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором комісії стосовно передачі валютної виручки, отриманої комісіонером за продукцію, виготовлену комітентом, і за його дорученням реалізовану комісіонером), з огляду на таке.

84. Суд звертає увагу, що у означеній скаржником постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 908/6156/14 (провадження № 3-837гс15 ) наведено такі висновки: "…відповідно до частини першої статті 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Оскільки укладені правочини з третіми особами мали зовнішньоекономічний характер і виконувалися в іноземній валюті, вся одержана комісіонером виручка має бути передана в натурі комітенту як його власність. Наведене положення свідчить про те, що комісіонер перераховує валютну виручку на поточні рахунки комітента за договором комісії. При цьому у комісіонера виникає обов`язок лише перерахувати валютну виручку. Іноземна валюта у цьому випадку як засіб платежу не використовується. Встановлений сторонами у договорі комісії строк визначення курсу НБУ для розрахунку суми, що підлягає сплаті у гривні, за яким курс НБУ визначається при перерахуванні грошових коштів у виді передплати в національній валюті або в іноземній валюті (долари США) за курсом НБУ на дату платежу або протягом 90 календарних днів із дня оформлення вантажної митної декларації за курсом НБУ на дату оформлення вантажної митної декларації не може застосовуватися при визначенні суми, що підлягає стягненню за рішенням суду, оскільки такий порядок сторонами встановлено для добровільного виконання зобов`язань і лише при перерахуванні коштів у виді передплати. Отже, на операцію із перерахування валютних цінностей комісіонером комітенту не поширюються вимоги статті 533 ЦК України, оскільки у відносинах із перерахування валютної виручки від комісіонера комітенту валюта не використовується як засіб платежу, вона уже є власністю останнього і відбувається лише її повернення. Таким чином, оскільки позивач ставить питання про повернення валютної виручки, отриманої відповідачем у зв`язку з виконанням договору комісії, а за рішенням суду виручка стягується у гривнях, то для розрахунку цієї суми слід застосовувати офіційний курс відповідної валюти на день звернення з такою вимогою".

85. Наведене свідчить про те, що означена скаржником постанова Верховного Суду України не може бути релевантною до спірних правовідносин. Зокрема, означена постанова є схожою до правовідносин сторін у справі, що розглядається лише за предметом укладеного між сторонами спору договору. Однак, предметом касаційного перегляду у справі №908/6156/14 було питання щодо обґрунтованості/необґрунтованості висновків суду апеляційної та касаційної інстанцій стосовно необхідності стягнення з відповідача суми реалізації товару, облікованої за курсом НБУ на дату відвантаження реалізованого комісіонером товару. У означеній постанові Верховний Суд України сформував висновок згідно з яким на операцію із перерахування валютних цінностей комісіонером комітенту не поширюються вимоги статті 533 ЦК України.

86. Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду та/або Верховного Суду України (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

87. Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21, пункт 51).

88. Разом із тим, виокремлюючи висновок Верховного Суду України, зокрема, про те, що "…після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Оскільки укладені правочини з третіми особами мали зовнішньоекономічний характер і виконувалися в іноземній валюті, вся одержана комісіонером виручка має бути передана в натурі комітенту як його власність", скаржник не враховує їх дійсного змісту та можливості їх застосування у спірних відносинах сторін.

89. У цьому аспекті Верховний Суд зауважує, що посилаючись на цей висновок та зазначаючи про обов`язок відповідача сплатити вартість виконаних ремонтних робіт з огляду на фактичне виконання позивачем таких робіт, позивач не враховує фактичні умови Договору комісії, що підставою для виконання комісіонером зобов`язання з оплати виконаного позивачем (комітентом) ремонту другої партії майна є факт підписання актів технічного приймання майна після ремонту, виконаного ремонту та остаточного приймання об`єктів після ремонту, які складені та підписані за результатом спільного технічного приймання виробів (об`єктів) за участю замовника, позивача та відповідача. Водночас, відсутність складених та підписаних актів технічного приймання майна після ремонту, виконаного ремонту та остаточного приймання об`єктів після ремонту, фактично унеможливлює перерахування коштів за Договором Замовником для їх подальшого перерахування Комітенту із урахуванням розділу 5 контракту № USE-20.2-15-К/КЕ-17 від 10.04.2017.

90. Посилаючись на умови пункту 5.6 Договору та фактичне отримання відповідачем від Замовника авансу за Додатковою угодою від 05.11.2019 № 12 за інвойсом від 28.09.2020 №20.2/191, позивач не враховує факт укладання відповідачем інших договорів комісії з іншими контрагентами як комітентами, які також включені до ціни контракту, укладеного відповідачем із Замовником.

91. Наведене вище свідчить про те, що застосування судами першої та апеляційної інстанції положень статті 1022 ЦК України не суперечить висновкам Верховного Суду України у наведеній вище справі. Разом з тим, правовідносини у справі № 908/6156/14 відносно справи, що розглядається не є подібними за змістовним критерієм, оскільки висновки Верховного Суду України у означеній постанові стосуються інших норм матеріального права та зроблені за інших фактичних обставин спору, які, відповідно, не можна вважати релевантними щодо правовідносин у справі № 910/5822/23.

92. Виокремлюючи певні висновки Суду у наведеній постанові Верховного Суду України скаржник не враховує, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду, в силу положень статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

93. При цьому встановлені судами фактичні обставини спору свідчать про те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили предмет, підстави позову, надані та зібрані у справі докази за правилами статті 86 ГПК України у їх сукупності і вірогідності, з урахуванням статей 73-79 ГПК України, і дійшли висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

94. Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм матеріального права (частини першої статті 1022 ЦК України).

95. Водночас переоцінка доказів виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених приписами статті 300 ГПК України.

96. Посилання скаржника на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18, від 20.04.2021 у справі № 905/411/17, від 05.02.2020 у справі № 904/2082/19, від 21.09.2019 у справі № 917/1489/18 також є безпідставними, оскільки у наведених справах предметом розгляду були спірні відносини сторін, які виникли за договором підряду. Отже правовідносини у справі, що розглядається та у означених справах не є тотожними спірним правовідносинам та не є релевантними до цього спору, оскільки не є подібними за предметом і підставами позову зі справою, що розглядається.

97. Колегія суддів також зауважує, що Верховний Суд у постанові від 17.07.2024 у цій справі (№ 910/5822/23) скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції від 23.04.2024 та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції вже наголосив на тому, що положення статей 853, 854 ЦК України не є застосовними до спірних правовідносин сторін.

98. Тобто означені скаржником та наведені вище справи не є подібними за предметом і підставами позову, до справи, що розглядається Судом, що свідчить про те, що вказані справи є різними за істотно - правовими ознаками, отже, вказані справи та справа, що розглядається не є подібними.

99. Верховний Суд вкотре звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

100. Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у наведеній вище постановах Верховного Суду України та Верховного Суду на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/5822/23.

101. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/5822/23 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

102. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

103. При розгляді цієї справи Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

104. Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

105. Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних скаржником підстав касаційного оскарження виходить з того, що останнім не аргументовано і не доводилось у касаційній скарзі того, що суди під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовували наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

106. Натомість доводи касаційної скарги зводяться лише до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та викладення власного бачення у питанні застосування правових норм і фактично є проханням про повторний перегляд справи (в оскаржуваній частині) та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

107. Разом з тим Верховний Суд наголошує, що незгода скаржника із судовими рішеннями (в оскаржуваній частині) не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника прийняттям цих судових рішень.

108. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною Публічного акціонерного товариства "Науково-технічний комплекс "Електронприлад" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 910/5822/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова