РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.06.2025Справа № 910/2296/25

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ)

до Товариство з обмеженою відповідальністю "Лемтранс" (м. Київ)

про стягнення 553 646,25 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "Лемтранс" про стягнення 553 646,25 грн орендної плати та неустойки за несвоєчасне повернення майна з орендного користування за договором оренди нерухомого майна №ПР/ВЧД-16-2019-006/НКМ-дч від 24.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, встановлено сторонам процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, заяв і клопотань.

20.03.2025 від відповідача надійшло відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечує проти позову, зазначає про відсутність підстав для сплати орендної плати за Договором після закінчення його дії, оскільки відповідні зобов`язання між сторонами припинились, а також вказує, що позивач при розрахунку неустойки після припинення строку дії Договору помилково застосовує пункти 3.2. та п.3.3. Договору, оскільки правовідносини сторін у разі (після) припинення Договору не можуть бути врегульовані іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст.785 Цивільного кодексу України. При цьому, відповідачем за спірний період з 01.11.2024 по 30.11.2024 було сплачено неустойку в загальному розмірі 2 328 860,16 грн.

Інших заяв та клопотань від сторін не надходило.

Суд зазначає, що моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк (з урахуванням воєнного стану на території України), для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.07.2019 між позивачем (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) було укладено Договір оренди нерухомого майна №ПР/ВЧД-16-2019-006/НКМ-дч (далі - Договір) відповідно до умов п. 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно.

Орендар не пізніше останнього дня строку дії цього Договору зобов`язаний повернути, а Орендодавець прийняти майно за Актом приймання-передачі майна від Орендаря до Орендодавця, що складається сторонами відповідно до форми (п. 2.4. Договору).

Згідно з п. 2.5. Договору майно вважається повернутися Орендодавцю з дати підписання Акта приймання-передачі майна від Орендаря до орендодавця уповноваженими представниками сторін та скріплення печаткам (у разі наявності).

Відповідно до п. 3.1. Договору розмір орендної плати визначається за результатами електронних торгів (аукціону) і становить за 1 календарний місяць 1 кв.м. майна 54,87 грн, крім того ПДВ - 10,97 грн, а всього з ПДВ - 65,84 грн.

Згідно з п. 3.2. Договору загальний розмір орендної плати за 1 календарний місяць користування майном становить 135 360,00 грн, крім того ПДВ - 27 072,00 грн, а всього з ПДВ - 162 432,00 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, орендна плата щороку автоматично збільшується на 5% від ставок, що діяли за попередній рік оренди через рік з дати укладення Договору. При цьому, сторони погодилися, що така зміна розміру орендної плати відбуватиметься без укладення будь-яких змін та доповнень до цього Договору.

Відповідно до п. 8.6. Договору в разі невиконання обов`язку щодо поверхня майна Орендар сплачує неустойку у подвійному розмірі орендної плати за час прострочення зобов`язання щодо повернення.

Згідно з п. 11.1. Договору він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін з 24.07.2019 і діє до 23.07.2024 включно та до повного виконання зобов`язань у частині здійснення розрахунків.

24.07.2019 сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі майна, відповідно до якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв відповідно до умов Договору майно.

Листом №577 від 08.07.2024 позивач повідомив позивача про те, що термін дії договору спливає 23.07.2024 внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, без подальшої пролонгації після закінчення встановленого терміну. У вказаному листі також зазначено, що листом від 20.06.2024 №ВЧДЕ-16 ПРидн-4/52 відповідача було повідомлено про припинення договорів оренди до завершення терміну їх дії та вказано про необхідність повернення орендованого майна до 23.07.2024.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч.1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частина 1 статті 759 ЦК України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно із ч. ч.1, 2 ст.762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму.

Статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ "Українська залізниця" вказує, що з 24.07.2024 строк дії Договору закінчений, проте орендоване майно Орендарем Орендодавцю не поверталось, а орендна плата з 24.07.2024 не сплачується, що своєю чергою є порушенням з боку Орендаря умов Договору, зокрема, пунктів 2.4, 3.6 та 3.10. Договору.

За доводами позивача, враховуючи невиконання Орендарем свого зобов`язання по сплаті орендної плати за весь час фактичного користування майном, відповідач за період з 01.11.2024 по 30.11.2024 має сплатити орендну плату у загальному розмірі 364 970,57 грн з ПДВ.

Також, враховуючи часткове виконання Орендарем свого зобов`язання по сплаті неустойки, передбаченої п. 8.6 Договору, відповідач за період з 24.07.2024 по 30.11.2024 має доплатити неустойку у загальному розмірі 188 675,68 грн без ПДВ.

Зокрема, за період з 24.07.2024 по 31.07.2024 розмір неустойки становить 148 200,20 грн, з яких сплачено 141 143,04 грн (несплачений залишок 7 057,16 грн); за період з 01.08.2024 по 31.08.2024 розмір неустойки становить 577 721,58 грн, з яких сплачено 546 929,28 грн (несплачений залишок 30 792,30 грн); з 01.09.2024 по 30.09.2024 розмір неустойки становить 586 387,40 грн, з яких сплачено 546 929,28 грн (несплачений залишок 39 458,12 грн); за період з 01.10.2024 по 31.10.2024 розмір неустойки становить 596 942,38 грн, з яких сплачено 546 929,28 (несплачений залишок 50 013,10 грн); за період з 01.11.2024 по 30.11.2024 розмір неустойки становить 608 284,28 грн, з яких сплачено 546 929,28 грн (несплачений залишок 61 355,00 грн).

Відповідач проти задоволення позовних вимог повністю заперечує та зазначає про відсутність підстав для сплати орендної плати за Договором після закінчення його дії, оскільки відповідні зобов`язання між сторонами припинились.

При цьому відповідач вказує, що він за вимогами позивача сплачує неустойку, встановлену ч. 2 ст. 785 ЦК України, за несвоєчасне повернення майна з орендного користування. Так, відповідачем за спірний період з 24.07.2024 по 30.11.2024 було сплачено неустойку в загальному розмірі 2 328 860,16 грн.

Статтею 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, виходячи із змісту частини першої статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Суд зазначає, що користування майном за договором оренди є правомірним, якщо воно відповідає його умовам та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відтак, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим, вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Пунктом 11.7.2. Договору передбачено, що він припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Судом встановлено, що строк дії Договору закінчився 24.07.2024, тож із цієї дати зобов`язання сторін, передбачені цим правочином, припинились, у тому числі в частині сплати орендної плати за користування майном.

Суд звертає увагу позивача на те, що чинне законодавство передбачає можливість застосування умов договору до відносин між сторонами, які виникли до його укладення. Натомість, можливості встановити застосування таких умов після припинення відповідного правочину законодавство не містить.

Отже, застосування умов Договору після закінчення строку дії цього правочину є безпідставним та не відповідає положенням чинного законодавства України.

Перевіривши надані позивачем розрахунки неустойки за спірний період та з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про безпідставність застосування положень пунктів 3.2. та 3.3. Договору під час розрахунку неустойки за період з 24.07.2024 по 30.11.2024, оскільки цей правочин є припиненим 23.07.2024, а вказані положення Договору регулюють відносини правомірного користування річчю.

Судом також встановлено, що неустойка, яка підлягала сплаті за період неправомірного користування майном у період з 24.07.2024 по 30.11.2024 була в повному обсязі сплачена відповідачем до моменту звернення позивача із даним позовом до суду.

Частиною 3 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 2 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. ст. 76, 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко