РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2025Справа № 910/7089/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом ОСОБА_1

до 1. Державного підприємства "Державний науково-дослідний центр "Фонон"

2. Міністерства освіти і науки України

3. Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії,

За участі представників сторін:

від позивача: Логінов К.Е. за ордером від 06.06.2024 року серії АА № 1441624;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

від відповідача-3: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Державний науково-дослідний центр "Фонон" (далі - відповідач-1, Підприємство), Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач-2, Міністерство), Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач-3, Адміністрація), в якому просив суд:

- визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 з Підприємством, а позивача - звільненим з посади директора відповідача-1 з 01.03.2016 року відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із закінченням контракту від 01.03.2011 року № 7;

- зобов`язати Міністерство видати позивачу оригінал або нотаріально засвідчену копію наказу (розпорядження) про його звільнення з 01.03.2016 року;

- зобов`язати Адміністрацію внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до запису про керівника (директора) та представника Підприємства, у зв`язку зі звільненням позивача з посади директора з 01.03.2016 року шляхом проведення реєстраційної дії за судовим рішенням.

Ухвалою від 10.06.2024 року господарський суд міста Києва (суддя Мандриченко О.В.) прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрив провадження у справі № 910/7089/24, вирішив здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначив справу до розгляду в підготовчому засіданні на 09.07.2024 року.

24.06.2024 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Адміністрації на позовну заяву, в якому остання повідомила, що 12.10.2023 року державний реєстратор Адміністрації Бондар Т.А. відмовив позивачу в проведенні реєстраційної дії "Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу" в порядку статті 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", внаслідок подання документів або відомостей, передбачених цим Законом, не в повному обсязі, а саме: неподання рішення уповноваженого органу управління від Міністерства (правонаступник Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) про звільнення та призначення на посаду директора Підприємства.

25.06.2024 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Міністерства від 25.06.2024 року № 14.1/255-24, в якому останнє вказало, що 01.03.2011 року Державний комітет України з питань науки, інновацій та інформатизації, на який було покладено функції управління майном Підприємства, уклав з Ларкіним С.Ю. Контракт № 7 та продовжив термін позивача на посаді директора до 01.03.2016 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 року № 255 Державне агентство з питань науки інновацій та інформатизації перейменовано у Державне агентство з питань електронного урядування. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 641 "Деякі питання управління об`єктами державної власності" Підприємство передано із сфери управління Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації до сфери управління Міністерства. Відповідно до Акта приймання-передачі, затвердженого Міністром освіти і науки країни Квіт С.М. від 15.10.2015 року, Підприємства, яке належить Державному агентству з питань електронного урядування, передається Міністерству. Зокрема, актом приймання-передачі контрактів з керівниками державних підприємств, установ та організацій від 07.06.2016 року, Державним агентством з питань електронного урядування України передано Міністерству контракт з керівником Підприємства та додаткові угоди до нього. Разом із тим, відповідач-2 повідомив, що Міністерство позивача не звільняло, в архіві Міністерства відсутній наказ чи інший розпорядчий документ про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Підприємства у 2016 році. У той же час, позивач з моменту передачі Підприємства до сфери управління Міністерства і станом на 20.06.2024 року не ставив вимогу до відповідача-2 про припинення трудового договору.

Також, відповідач звернув увагу на те, що Міністерство не призначало позивача на посаду директора Підприємства, на момент прийняття Урядом рішення щодо управління об`єктами державної власності, зокрема Підприємством, а також на час фактичної передачі Підприємства до сфери управління Міністерства Ларкін С.Ю. був директором відповідача-1 відповідно до Контракту № 7. Водночас, згідно з Актом приймання-передачі єдиного майнового комплексу Підприємства () від 25.07.2023 року, Підприємство передано зі сфери управління Міністерства до сфери управління Фонду державного майна України на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 року № 910-р "Деякі питання управління об`єктами державної власності". Наведені обставини, на думку Міністерства, свідчать про те, що останнє є неналежним відповідачем у даній справі.

28.06.2024 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь позивача від 28.06.2024 року на відзив Міністерства на позовну заяву, в якій ОСОБА_1 навів додаткові аргументи на підтвердження обґрунтованості пред`явлених ним у даній справі вимог.

Ухвалою від 09.07.2024 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання на 27.08.2024 року.

Ухвалою від 27.08.2024 року господарський суд міста Києва закрив провадження у справі № 910/7089/24 на підставі частини 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, постановою від 26.11.2024 року Північний апеляційний господарський суд скасував ухвалу господарського суду міста Києва від 27.08.2024 року в справі № 910/7089/24, а наведену справу направив для розгляду до господарського суду першої інстанції.

16.01.2025 року матеріали справи надійшли до господарського суду міста Києва та згідно з протоколом автоматизованого розподілу зазначеної судової справи № 910/7089/24 між суддями передані для розгляду судді Ломаці В.С.

Ухвалою від 21.01.2025 року господарський суд міста Києва у складі судді Ломаки В.С. прийняв справу № 910/7089/24 до свого провадження та призначив її до розгляду в підготовчому засіданні на 19.02.2025 року.

У підготовчому засіданні 19.02.2025 року господарський суд міста Києва постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12.03.2025 року.

У підготовчому засіданні 12.03.2025 року господарський суд міста Києва постановив протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/7089/24 на 30 днів.

Ухвалою від 12.03.2025 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження у справі № 910/7089/24 та призначив її до судового розгляду по суті на 02.04.2025 року.

У судових засіданнях 02.04.2025 року та 23.04.2025 року оголошувалися перерви до 23.04.2025 року та до 07.05.2025 року відповідно.

05.05.2025 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача від 05.05.2025 року про долучення до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження припинення трудових відносин позивача з Підприємством. Означені документи долучені судом до матеріалів справи.

Разом із тим, судове засідання у вказаній справі, призначене на 07.05.2025 року, не відбулося, у зв`язку із оголошенням у місті Києві повітряної тривоги.

Ухвалою від 07.05.2025 року господарський суд міста Києва призначив судове засідання у справі № 910/7089/24 на 21.05.2025 року.

Представник позивача у судовому засіданні 21.05.2025 року підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Міністерство та Адміністрація про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання 21.05.2025 року не забезпечили, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направили.

Підприємство також не забезпечило явку свого уповноваженого представника у призначене на 21.05.2025 року судове засідання, відзиву на позовну заяву не подало, будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не направило.

Суд врахував, що за умовами частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами.

Відповідно до частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Зважаючи на відсутність у Підприємства електронного кабінету та на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копія ухвали від 07.05.2025 року про призначення судового засідання у справі № 910/7089/24 на 21.05.2025 року (а також решта процесуальних документів у даній справі) була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача-1, зазначену в позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03056, місто Київ, проспект Берестейський (Перемоги), будинок 37. Проте, копія ухвали суду від 07.05.2025 року (як і решта ухвал суду в цій справі) підприємством поштового зв`язку вручена відповідачу-1 не була.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і, зокрема, повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач-1 у встановлений строк не подав суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, оскільки суд надавав сторонам можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року в цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Усі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 21.05.2025 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.12.2000 року була проведена державна реєстрація юридичної особи - Підприємства (), номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 0007025.

Відповідно до положень Статуту Підприємства, затвердженого Першим заступником Міністра освіти і науки України 07.09.2000 року (далі - Статут), Підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству - орган управління майном.

За умовами пункту 3.1 Статуту Підприємство є юридичною особою. Права і обов`язки юридичної особи Підприємство набуває від дня його державної реєстрації згідно з чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 7.1 Статуту директор Підприємства наймається Міністерством шляхом укладання з ним контракту, в якому визначаються права, обов`язки і відповідальність директора, строки найняття, умови його матеріального забезпечення і звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених контрактом та чинним законодавством України.

У пред`явленому позові ОСОБА_1 вказував на те, що з 1992 року по 2016 рік він працював на посаді директора Підприємства.

01.03.2011 року Державний комітет України з питань науки, інновацій та інформатизації (далі - Комітет) (на який було покладено функції з управління майном Підприємства) переуклав з ОСОБА_1 контракт № 7 з директором Підприємства, що є у держаній власності (далі - Контракт).

Умовами Контракту було передбачено, що ОСОБА_1 призначається на посаду директора Підприємства на термін з 01.03.2011 року до 01.03.2016 року.

Відповідно до пунктів 1, 2 Контракту за цим Контрактом директор зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію Підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством майна, а Комітет зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці директора.

На підставі Контракту виникають трудові відносини між директором Підприємства та Комітетом.

Пунктом 10 Контракту передбачено, що Комітет, зокрема, звільняє директора у разі закінчення Контракту.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що після закінчення терміну дії Контракту 01.03.2016 року він не мав наміру продовжувати трудові відносини та працювати директором Підприємства. Будь-яких додаткових угод про продовження терміну дії Контракту позивач не укладав.

Указом Президента України від 09.12.2010 року № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до пункту 15 частини першої статті 106 Конституції України було утворено Державне агентство з питань науки, інновацій та інформації України шляхом реорганізації Державного комітету України з питань науки, інновацій та інформатизації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 року № 255 "Деякі питання діяльності центральних органів виконавчої влади" Державне агентство з питань науки, інновацій та інформатизації було перейменовано у Державне агентство з питань електронного урядування з покладенням на нього функцій з реалізації державної політики у сфері інформатизації, електронного урядування, формування і використання національних електронних інформаційних ресурсів, розвитку інформаційного суспільства. Цією постановою також установлено, що діяльність Державного агентства з питань електронного урядування спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, а головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з реалізації державної політики у сфері наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу технологій є Міністерство.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 641 "Деякі питання управління об`єктами державної власності" Підприємство було віднесено до Переліку цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Міністерства.

Позивач вказував, що незважаючи на перебування Підприємства станом на 01.03.2016 року (тобто на день закінчення терміну дії Контракту) у підпорядкуванні Міністерства, останнє не вчинило будь-яких дій для продовження терміну дії Контракту, а також у встановленому законом порядку не звільнило ОСОБА_1 з посади директора Підприємства з виданням відповідного наказу (розпорядження) про звільнення позивача із займаної посади з наданням позивачу копії такого документа.

З 01.03.2016 року ОСОБА_1 припинив виконувати обов`язки директора Підприємства та перестав бути пов`язаним з відповідачем-1 трудовими відносинами, про що у трудову книжку позивача на підставі наказу від 01.03.2016 року № 1021-к був внесений запис про звільнення його з посади директора Підприємства відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із завершенням Контракту.

У той же час, у вересні 2023 року позивач виявив, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань все ще містяться відомості про те, що ОСОБА_1 є керівником та представником Підприємства, які, в силу закінчення терміну дії Контракту та припинення виконання ним повноважень директора відповідача-1 з 2016 року, не відповідають дійсності.

Зважаючи на отримання позивачем 12.10.2023 року відмови державного реєстратора Адміністрації у проведенні державної реєстрації змін до відомостей про Підприємство у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо внесення змін до реєстраційної справи Підприємства у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 у 2016 році) на підставі поданих позивачем документів, а також беручи до уваги порушення відповідачами законних прав та інтересів ОСОБА_1 , останній звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

За частиною 1 статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Частинами 1, 3, 4 статті 63 Господарського кодексу України встановлено, що залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти, зокрема, державні підприємства, що діють на основі державної власності.

Залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника.

Відповідно до частин 1-3 статті 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) виконавчий орган (одноосібний чи колегіальний) підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді (у разі її утворення). Керівник підприємства (одноосібний виконавчий орган), головний бухгалтер, голова та члени наглядової ради (у разі її утворення), голова та члени колегіального виконавчого органу підприємства є посадовими особами такого підприємства. Статутом підприємства посадовими особами підприємства можуть бути визнані й інші особи. Посадові особи підприємства мають обов`язки перед підприємством, передбачені законом, зокрема щодо належного, добросовісного та ефективного управління підприємством (фідуціарні обов`язки).

Частиною 4 статті 65 Господарського кодексу України передбачено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Згідно з частинами 1, 2 статті 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

За умовами частини 6 цієї статті Кодексу органами управління державного унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).

Особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності".

Статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Об`єктами управління державної власності є, поміж іншого, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (частина 1 статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності").

Суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема міністерства (частина 1 статті 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності").

Відповідно до абзацу 4 пункту 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 року № 1-рп/2010 у справі № 1-2/2010 реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь в управлінні ним шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

За змістом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 року в справі № 127/27466/20, в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (встановлені відносини управління юридичною особою) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління юридичною особою без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

Отже, позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та юридичною особою.

Цими висновками Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду про застосування в подібних правовідносинах положень законодавства про працю, зокрема статті 38 Кодексу законів про працю України, викладених у постановах від 24.12.2019 року в справі № 758/1861/18, від 17.03.2021 року в справі № 761/40378/18 та від 19.01.2022 року в справі № 911/719/21, зокрема, в частині тверджень про те, що відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні, а також про те, що визначальним при вирішенні справ цієї категорії є не перевірка дотримання керівником юридичної особи порядку скликання загальних зборів учасників товариства, а волевиявлення працівника на звільнення з роботи та дотримання ним процедури звільнення, передбаченої частиною 1 статті 38 Кодексу законів про працю України.

Як було зазначено вище, у пред`явленому позові ОСОБА_1 вказував на те, що з 1992 року по 2016 рік він працював на посаді директора Підприємства.

01.03.2011 року Комітет (який у подальшому був реорганізований у Державне агентство з питань електронного урядування) переуклав з ОСОБА_1 Контракт № 7, за умовами якого позивач був призначений на посаду директора Підприємства на термін з 01.03.2011 року до 01.03.2016 року.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина 3 статті 21 КЗпП України).

Відповідно до підпункту а) пункту 23 Контракту останній припиняється після закінчення терміну дії Контракту.

За два місяці до закінчення терміну дії Контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін (пункт 27 Контракту).

Пунктом 29 Контракту передбачено, що останній діє з 01.03.2011 року до 01.03.2016 року.

За умовами пункту 22 Контракту внесення змін та доповнень до цього Контракту здійснюється шляхом підписання додаткових угод.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження продовження терміну Контракту за угодою сторін чи укладення його на новий чи інший термін, внесення змін до цього Контракту на підставі відповідних додаткових угод в частині терміну його дій, а також доказів фактичного продовження трудових відносини між позивачем та роботодавцем після 01.03.2016 року, суд дійшов висновку про те, що трудові відносини ОСОБА_1 з Підприємством припинилися з 01.03.2016 року відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із закінченням Контракту.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд зазначає, що з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 у позовній заяві просив суд, зокрема, визнати припиненими трудові відносини позивача з Підприємством, а ОСОБА_1 - звільненим з посади директора відповідача-1 з 01.03.2016 року відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України в зв`язку із закінченням строку Контракту.

За приписами частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 року в справі № 910/6642/18).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку права позивача підлягають захисту шляхом визнання припиненими трудових відносин між ним та Підприємством, а ОСОБА_1 - звільненим з посади директора відповідача-1 з 01.03.2016 року відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України в зв`язку із закінченням строку Контракту.

За таких обставин, вищенаведена вимога позивача підлягає задоволенню.

Крім того, у пред`явленому позові ОСОБА_1 просив суд, зокрема, зобов`язати Міністерство видати позивачу оригінал або нотаріально засвідчену копію наказу (розпорядження) про його звільнення з 01.03.2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Як було зазначено вище, постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 641 "Деякі питання управління об`єктами державної власності" Підприємство було віднесено до Переліку цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Міністерства.

З наявних у матеріалах справи документів та пояснень Міністерства вбачається, що відповідач-2 у 2016 році не приймав наказу (розпорядження) про звільнення позивача з посади директора Підприємства, в архіві Міністерства такий наказ чи інший розпорядчий документ відсутній. Відповідач-2 також зазначав, що позивач з моменту передачі Підприємства до сфери управління Міністерства не ставив вимогу до МОН про припинення трудового договору (Контракту).

У той же час, судом встановлено, що згідно з актом приймання-передачі єдиного майнового комплексу Підприємства () від 25.07.2023 року останнє на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 року № 910-р "Деякі питання управління об`єктами державної власності" було передано зі сфери управління Міністерства до сфери управління Фонду державного майна України.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що як на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, так і на час розгляду цієї справи по суті у Міністерства відсутні повноваження на припинення трудових відносин з директором Підприємства та прийняття наказу (розпорядження) про ретроспективне звільнення ОСОБА_1 з посади директора Підприємства з 01.03.2016 року.

Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги те, що право позивача на припинення трудових відносин з Підприємством було повністю відновлене шляхом визнання у судовому порядку цим рішенням припиненими трудових відносин ОСОБА_1 з Підприємством, а позивача - звільненим з посади директора відповідача-1 з 01.03.2016 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання Міністерства видати позивачу оригінал або нотаріально засвідчену копію наказу (розпорядження) про його звільнення з 01.03.2016 року.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Адміністрації внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до запису про керівника (директора) та представника Підприємства, у зв`язку зі звільненням позивача з посади директора з 01.03.2016 року шляхом проведення реєстраційної дії за судовим рішенням, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації, або судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі; виділу юридичної особи; провадження у справах про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, прийнятих відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; припинення юридичної особи, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення юридичної особи; припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи; відміни державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця; відміни в порядку апеляційного/касаційного оскарження судового рішення, на підставі якого вчинено реєстраційну дію.

Відповідно до зазначених приписів на підставі рішення суду, що набрало законної сили, можливо внести зміни до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Отже, саме рішення суду про припинення трудових відносин є підставою для внесення відповідних відомостей до вищевказаного Єдиного державного реєстру, а подання реєстратору, зокрема, рішення уповноваженого органу про звільнення позивача з посади директора Підприємства, у даному випадку не є необхідним.

Наведені обставини, а також відсутність у матеріалах справи доказів порушення Адміністрацією прав позивача, свідчать про відсутність на даний час підстав для задоволення вимоги Ларкіна Сергія Юрійовича про зобов`язання Адміністрації внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань шляхом проведення реєстраційної дії за судовим рішенням.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову Ларкіна Сергія Юрійовича.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд приймає до уваги висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи положення частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про покладення витрат по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн. на Підприємство.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з Державним підприємством "Державний науково-дослідний центр "Фонон" (03056, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 37; ), а ОСОБА_1 - звільненим з посади директора Державного підприємства "Державний науково-дослідний центр "Фонон" з 01.03.2016 року відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України в зв`язку із закінченням строку контракту від 01.03.2011 року № 7.

3. Стягнути з Державного підприємства "Державний науково-дослідний центр "Фонон" (03056, місто Київ, проспект Перемоги, будинок, 37; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 02.06.2025 року.

Суддя В.С. Ломака