ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2025 р. Справа№ 910/9798/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Середа В.В.;

від відповідача: Остапенко С.В.;

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024, повний текст рішення складено 24.01.2025

у справі № 910/9798/24 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго»

до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

про стягнення 21 580 852,90 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення 23 745 083,33 грн, з яких 8 528 532,11 грн - 3% річних та 15 216 551,22 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог АТ «ДТЕК Західенерго посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання за договором про участь в балансуючому ринку (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019), заборгованість за яким встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №910/11369/23, яке набрало законної сили.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 позовні вимоги Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» 3% річних у розмірі 7 386 735 грн 05 коп, інфляційні витрати у розмірі 13 917 666 грн 97 коп та витрати по сплаті судового збору в розмірі 255 652 грн 82 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі №910/9798/24 за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» до приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за договором про участь у балансуючому ринку від 27.05.2019 № 0424-04013 та відкрити апеляційне провадження у ній. Оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва скасувати в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»« на користь Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» 3 річних у розмірі 7 386 735 грн 05 коп, інфляційних витрат у розмірі 13 917 666 грн 97 коп та витрат по сплаті судового збору в розмірі 255 652 грн 82 коп. Ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову у зазначеній вище частині. У разі залишення рішення суду першої інстанції без зміни відстрочити його виконання на 1 (один) рік.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовані наступними доводами.

Скаржник зазначає, що доказів порушення відповідачем установленого Законом про ринок алгоритму розрахунків за балансуючу електроенергію позивачем не надано, і з матеріалів справи не випливає, що саме по собі вказує про неможливість стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат в судовому порядку.

Скаржник звертає увагу на окрему думку судді від 08.06.2022, ухвалену при розгляді справи № 910/6636/21 (справа у подібних правовідносинах).

Скаржник вважає, що у спірних правовідносинах має застосовуватися пріоритет спеціальної норми Закону України «Про ринок електричної енергії» над загальними нормами ЦК України та ГК України, який необхідно було враховувати при вирішенні спору, водночас, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на норми загального матеріального права (ст. 598, 599, 610-612 та 625 ЦК України) щодо порушення зобов`язання, без врахування специфіки ринку електричної енергії, функціонування якого регулюється спеціальним законодавством.

Також скаржник не погоджується із висновком господарського суду про відмову у задоволенні клопотання про відстрочку виконання рішення суду строком на один рік, при цьому, спроба вилучення у відповідача неспівмірної суми в розмірі 21 304 402,02 грн та накладення арешту на його рахунки фактично паралізує діяльність оператора системи передачі, що загрожує колапсом енергетичної інфраструктури країни в умовах воєнного стану.

Скаржник наголошує, що предмет позовних вимог у даній справі складає не основний борг, а нараховані 3% річних та інфляційні втрати за період розгляду справи № 910/11369/23 до часу фактичного добровільного виконання рішення у даній справі, тобто відповідач діяв добросовісно і не спонукав позивача до звернення до органів Державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення, тобто, на думку відповідача, надання розстрочки у виконанні рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/9798/24 не порушуватиме балансу інтересів обох сторін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» не забороняє здійснити розрахунки на погашення заборгованості з будь-яких інших рахунків.

Позивач зазначив про те, що твердження скаржника про відсутність доказів порушення ним алгоритму розрахунків, стосується обставин виникнення основної суми боргу, що було предметом дослідження у справі № 910/11369/23.

Позивач наголошує, що стягнення індексу інфляції та 3% річних є способом захисту майнового права та інтересу кредитора та не залежить від неможливості виконання відповідачем грошового зобов`язання. Висновки суду першої інстанції щодо застосування ст. 75 Закону про ринок відповідають практиці Верховного Суду, що не заперечується відповідачем, водночас, окрема думка судді не є законодавством про господарське судочинство та не є висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду.

Позивач вважає, що відстрочення виконання рішення у даній призведе до ще більшого знецінення грошових коштів, які підлягають стягненню з НЕК «Укренерго» та негативно впливатиме на фінансування заходів для аварійних ремонтних робіт і відновлення енергопостачання.

Факт участі сторін даного спору у балансуючому ринок електричної енергії не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21, у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 903/918/19.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/9798/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24. Призначено справу № 910/9798/24 до розгляду у судовому засіданні 25.03.2025.

У судовому засіданні 25.03.2025 оголошено перерву до 29.04.2025 та продовжено строк розгляду справи.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/9798/24 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні 29.04.2025 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 29.04.2025 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, у повідомленні від 27.05.2019 № 01/18933 Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (яке у подальшому змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго», відповідач) поставило до відома Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» про приєднання останнього (акцептування пропозиції) до умов договору про участь у балансуючому ринку та долучення до реєстру постачальників послуг з балансування (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019).

Відповідно до п. 1.1. типового договору про участь у балансуючому ринку (надалі - договір) цей договір є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України, умови якого мають бути прийняті іншою стороною не інакше, як шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому.

Згідно із п. 1.2. договору за цим договором позивач, за договором ППБ, зобов`язався надавати балансуючу електричну енергію на завантаження або розвантаження для здійснення відповідачем, за договором ОСП, балансування об`єднаної енергетичної системи України. Відповідач зобов`язався продавати балансуючу електричну енергію позивачу або купувати балансуючу електричну енергію у позивача та отримувати оплату за продану позивачем балансуючу електричну енергію або сплачувати кошти за куплену балансуючу електричну енергію у позивача відповідно до умов цього договору та Правил ринку.

Згідно з п. 2.1. договору загальна вартість договору складається із суми всіх платежів, здійснених відповідачем на користь позивача та позивача на користь відповідача протягом дії цього договору за придбані і продані обсяги електричної енергії на балансуючому ринку відповідно до умов цього договору.

За підсумками місяця визначається індикативна величина - середньозважена ціна небалансів електричної енергії за розрахунковий місяць, яка розраховується шляхом ділення загальної вартості балансуючої електричної енергії на загальний обсяг балансуючої електричної енергії.

В пункті 2.2. договору визначено, що розрахунок ціни купівлі-продажу електричної енергії визначається відповідно до Правил ринку.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 458 від 06.05.2022 внесено зміни до типового договору про участь у балансуючуючому ринку.

Відповідно до п. 4.1. договору (в редакції вказаної постанови) виставлення рахунків та оплата платежів здійснюються відповідно до процедур та у строки, визначені Правилами ринку. Пункти 4.2-4.4 типового договору виключено.

За умовами п. 4.2., 4.3., 4.4. договору (в редакції постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 458 від 06.05.2022) подання платіжних документів здійснюється сторонами відповідно до Правил ринку. Якщо позивач має заперечення до інформації, що міститься у платіжному документі, то він повинен повідомити про це відповідача не пізніше 12:00 наступного робочого дня після виставлення рахунку. Наявність заперечень не є підставою для створення дебіторської заборгованості перед відповідачем. Відповідач надає позивачу у паперовому та/або електронному вигляді (засобами електронного документообігу з накладанням КЕП або скановану копію) два примірники Акта купівлі-продажу балансуючої електричної енергії (далі - Акт), підписані зі своєї сторони, до 12 числа місяця, наступного за тим, щодо якого його сформовано. Протягом двох робочих днів позивач розглядає та повертає у паперовому або електронному вигляді (засобами електронного документообігу з накладанням КЕП або скановану копію) відповідачу один примірник Акта, підписаного зі своєї сторони.

За змістом п. 5.4. договору на відповідача покладено обов`язок здійснювати вчасно та в повному обсязі оплату проданої позивачем балансуючої електричної енергії на умовах, визначених Правилами ринку та цим договором.

Договір набирає чинності з моменту акцептування відповідачем заяви-приєднання ПДП, про що відповідач повідомляє ПДП, і є чинним до 31 грудня поточного року включно, у якому була надана заява-приєднання. Якщо жодна зі сторін не звернулася до іншої сторони не менше ніж за 1 місяць до закінчення терміну дії цього договору з ініціативою щодо його розірвання, то цей Договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах (п. 9.1., 9.2. договору).

В обґрунтування заявлених позивних вимог, позивач вказав, що відповідач із простроченням виконання зобов`язання за договором про участь в балансуючому ринку (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019), яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 у справі № 910/11369/23, яке набрало законної сили, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 13 973 337,64 грн та 3% річних у сумі 7 607 245,26 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 виснувала, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування на суму боргу 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Як вже зазначалось, правові відносини між сторонами виникли за договором про участь в балансуючому ринку (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019).

У липні 2023 року Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 390 875 310,06 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в межах виконання договірних зобов`язань, позивач протягом квітня 2023 року - серпня 2023 року здійснив продаж відповідачу балансуючої енергії загальною вартістю 551 589 332,87 грн. та направив відповідні рахунки на її оплату на електронну пошту відповідача ( та nес).

Однак, відповідач за отриману балансуючу електричну енергію не розрахувався, внаслідок чого у відповідача, за розрахунками позивача, утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 551 589 332,87 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні нарахування у розмірі 3 644 467,18 грн. та 3% річних у розмірі 1 769 546,70 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 у справі № 910/11369/23 позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів суду факт порушення відповідачем зобов`язань щодо здійснення оплати за отриману балансуючу електричну енергію, враховуючи те, що строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати настав.

Постановою Верховного суду від 19.03.2024 у справі №910/11369/23 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2024 у справі № 910/11369/23.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду, а згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Ч. ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача зі сплати АТ "ДТЕК Західенерго" вартості поставленої позивачем у квітні - серпні 2023 року балансуючої електроенергії за договором про участь в балансуючому ринку (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019) та прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань щодо термінів оплати зазначеної послуги підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 у справі № 910/11369/23 та повторного доведення не потребують.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Доводи скаржника про відсутність доказів порушення відповідачем установленого Законом України «Про ринок електричної енергії» алгоритму розрахунків за балансуючу електроенергію АТ «ДТЕК Західенерго», оцінюються колегією суддів критично, оскільки такі доводи свідчать про намагання домогтися повторного розгляду спору та ухвалення нового рішення, що свідчить про порушення принципу res judicata (принцип остаточності рішення).

Виходячи зі змісту положень ч. 1 ст. 598, ст. 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 цього Кодексу.

Така правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду, зокрема в постанові від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17.

Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 у справі № 910/16135/18 щодо застосування ч. 11 ст. 238 ГПК України виснував, що аналіз даної норми свідчить, що її мета є по суті аналогічною меті ст. 203 ГК України та ст. 601 ЦК України. При цьому зазначена норма ГПК України не проводить жодної диференціації, які за правовою природою чи підставами виникнення мають бути ці грошові суми.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у період з 12.01.2024-22.01.2024 здійснив сплату заборгованості за договором про участь в балансуючому ринку (ідентифікатор договору - №0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019), яка становить 551 589 332,87 грн, за період квітень - серпень 2023 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2023 у справі № 910/11369/23, яке набрало законної сили, встановлено прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань щодо термінів оплати заборгованості за договором про участь в балансуючому ринку (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019).

Доводи скаржника про те, що здійснення розрахунків із учасниками ринку електричної енергії виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання відповідно до Правил ринку та за наявності коштів, що надійшли від інших учасників, є безпідставним, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, правилами ринку, правилами ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку.

Згідно ізч. 4 ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, в яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в уповноважених банків. Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на: 1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників; 2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників; 3) поточний рахунок оператора системи передачі. З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка.

Зміст приписів статті 75 Закону № 2019-VIII, зазначає, що ці приписи не містять імперативної вказівки щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що, в свою чергу, свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 910/21124/20, від 17.01.2024 у справі № 910/18308/21, від 14.12.2023 у справі № 910/3263/23, від 25.05.2023 у справі № 910/1382/22, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21.

В постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/6636/21 сформовано таку правову позицію щодо застосування положень ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії. Зокрема, «…зміст статті 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором».

Також у цій справі Верховний Суд, спростовуючи твердження ПАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про те, що прострочення виникло не з його вини, оскільки він міг сплачувати вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання відповідно до Правил ринку та за наявності коштів, що надійшли від інших учасників, зазначив, що «наявність рахунку із спеціальним режимом використання не виключає застосування до споживача пені за прострочення в оплаті отриманої електричної енергії, а також відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №903/918/19)».

Зазначену правову позицію також підтримано і об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.02.2023 зі справи №910/9374/21. Крім того подібні за змістом висновки щодо застосування ч. 4 ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» викладено також у постановах Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №910/18611/21 та від 09.03.2023 у справі №910/18613/21.

При цьому, у рішенні суду від 28.09.2023 у справі у справі № 910/11369/23, судом відхилено твердження відповідача про те, що прострочення виникло не з його вини, оскільки він міг сплачувати вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання відповідно до Правил ринку та за наявності коштів, що надійшли від інших учасників.

Верховний Суд при розгляді подібних спорів не раз вказував, що ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання оператором системи передачі своїх зобов`язань з оплати (постанови від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, від 09.03.2023 у справі № 910/18613/21, від 17.01.2024 у справі № 910/18308/21, від 28.11.2024 у справі № 910/11976/23).

Враховуючи викладене, наявні правові підстави для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання.

Перевіривши розрахунок позивача, враховуючи правову позицію щодо періодів нарахування інфляційних втрат, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що суми інфляційних втрат та 3% річних у розмірах 13 917 666,97 грн та 7 386 735,05 грн, відповідно, є арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних витрат, враховуючи наступне.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 904/4593/17, від 13.06.2018 у справі № 912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі №922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Однак, обставини у справі № 910/9798/24 та у справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин, а саме: у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі, в той час як у справі № 910/9798/24 відсотки річних розраховані за встановленою у статті 625 ЦК України ставкою у розмірі 3% та не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

Також відповідачем подано клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 1 (один) рік з дня прийняття відповідного рішення, в обґрунтування якого відповідачем зазначено, що:

- систематичні порушенням рядом учасників балансуючого ринку своїх фінансових зобов`язань перед відповідачем призводить до дефіциту коштів на поточному рахунку відповідача із спеціальним режимом використання, що перешкоджає оперативному проведенню відповідачем розрахунків на балансуючому ринку;

- кошти на сплату 3% річних, інфляційних втрат не передбачені структурою тарифу на послуги відповідача;

- матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків, а тому відстрочення рішення не зможе спричинити позивачу збитків;

- негайне стягнення з відповідача грошових коштів за рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/9798/24, що не передбачено фінансовим планом підприємства, загрожуватиме нормальній операційній роботі відповідача, як оператора системи передачі, перешкоджатиме ефективному та надійному функціонуванню системи передачі і ринку електричної енергії в цілому, у підсумку ставить під загрозу безперебійне постачання електричної енергії споживачам;

- численні пошкодження об`єктів Об`єднаної енергетичної системи України внаслідок бойових дій та терористичних актів країни-агресора вимагають додаткових витрат відповідача для аварійних ремонтних робіт і відновлення енергопостачання, що є критично важливим, особливо в умовах опалювального періоду;

- численні пошкодження об`єктів об`єднаної енергетичної системи України внаслідок бойових дій та терористичних актів держави-агресора вимагають додаткових витрат відповідача для аварійних ремонтних робіт і відновлення енергопостачання, що є критично важливим для недопущення гуманітарної катастрофи всеукраїнського масштабу;

- невідкладне виконання рішення суду ставить під загрозу безперебійне постачання електричної енергії споживачам, створює ризики надзвичайних ситуацій на ринку електричної енергії.

Позивач заперечуючи, вказав на те, що:

- відповідач не надав до заяви про відстрочення виконання судового рішення належних доказів, що доводять неможливість своєчасного виконання судового рішення у визначений строк та наявності виняткового випадку, а саме доказів наявності тяжкого фінансового стану боржника, загрози банкрутства, відсутності коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення та доказів які підтверджують наявність підстав для відстрочення його виконання;

- підвищення інтенсивності ворожих обстрілів спричинило суттєвий негативний вплив на роботу позивача, провокуючи матеріальні збитки позивача, що полягають не тільки у вартості пошкодженого та зруйнованого обладнання, а й у втраченій вигоді через неможливість відпуску електроенергії та понесені небаланси електроенергії.

- суттєвим фактором, що провокує дефіцит обігових коштів у підприємства, є багатомільйонна заборгованість відповідача перед позивачем;

- товариство наголошує, що задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення у справі на один рік, не буде сприяти забезпеченню енергетичної обороноздатності країни та сталого функціонування ОЕС України, а підготовка до осінньо-зимового періоду 2024-2025 стане неможливою;

- не погоджується із доводами відповідача про неможливість спрямовувати на розрахунки на оплату позивачу кошти, отримані поза балансуючим ринком, всупереч їх цільовому призначенню, а також що його поточний рахунок із спеціальним режимом використання не накопичує в достатній мірі коштів для належного проведення ОСП розрахунків на балансуючому ринку, посилаючись на судову практику Верховного суду, яка стосується виконання боржником грошового зобов`язання через відсутність у останнього необхідних коштів;

- позивач наголошує, що відповідач не надав до суду доказів наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк та наявності виняткового випадку, а саме доказів наявності тяжкого фінансового стану боржника, загрози банкрутства, відсутності коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, також не надання доказів, які б підтверджували фактичну можливість виконання рішення у строки, зазначені заявником.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, обов`язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частинами 1, 3, 4, 5 статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Оцінюючи доводи заяв про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, суди повинні враховувати, що ці заходи не повинні створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення. До уваги повинні братися не лише реальний майновий стан боржника, але й його наміри, що свідчать про бажання виконати рішення.

Отже, відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.12. Конституційного суду України у справі № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.12. Конституційного суду України у справі № 11-рп/2012). Аналогічну позицію наведено в рішенні від 26.06.13. Конституційного Суду України у справі № 1 7/2013.

Колегія суддів апеляційної інстанції, враховує те, що відповідачем не надано доказів та не доведено наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення у даній справі, не надано доказів, які підтверджують неможливість своєчасного виконання судового рішення та підтверджують наявність підстав для відстрочення його виконання, в той час, як в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Водночас, скрутне фінансове становище боржника чи невиконання контрагентами своїх зобов`язань перед боржником не є безумовними підставами для відстрочення виконання рішення суду.

Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження погіршення фінансового стану чи призупинення діяльності підприємства внаслідок збройної агресії рф проти України, що істотно ускладнить виконання рішення суду або зробить його неможливим, натомість не тільки відповідач продовжує працювати в умовах воєнного стану, а й позивач.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 7 386 735,05 грн та інфляційних втрат у розмірі 13 917 666,97 грн, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24, відсутні.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 11, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 у справі № 910/9798/24 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу 910/9798/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 03.06.2025, зокрема, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Ткаченка Б.О.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко