ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2025 Справа № 917/617/25

Суддя Киричук О.А. при секретарі судового засідання Тертичній О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРБУД ВП», , 61091, м.Харків, вул.Каденюка, 15, кв.24)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АБРІС РЕЙ» (, 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, вул.Вадима Пугачова. 13, кв.32)

про стягнення 92022,18 грн.,

без виклику представників сторін,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРБУД ВП» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АБРІС РЕЙ» про стягнення заборгованості у розмірі 92022,18 грн., у тому числі грошові кошти на суму 15000,00 грн та на суму 73878,42 грн, перераховані позивачем відповідачу за платіжними інструкціями №6871 від 06.02.2024 року та №7011 від 04.03.2024 року на суму 73878,42 грн, а також 818.00 грн 3% річних та 2325.76 грн інфляційних втрат.

Ухвалою від 31.03.25 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 917/617/25, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

Ухвала була надіслана в електронний кабінет відповідача. Згідно довідки про доставку електронного листа документ доставлено до електронної кабінету 01.04.25.

Суд вважає, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, проте своїми процесуальними правами відповідач не скористався, відзив на позов не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки заяв та клопотань по справі, тощо.

Суд враховує, що згідно ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази, дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір по суті й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 917/617/25.

Судом враховано, що за ч.13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Для забезпечення процесуальних прав сторін, прийняття рішення судом відкладалося.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

01.02.2024 року ТОВ «УКРБУД ВП» (Замовник) та ТОВ «АБРІС РЕЙ» (Виконавець) уклали договір на виконання підрядних робіт №2024/0102-1.

Згідно п.1.1. цього Договору предметом договору є здійснення Виконавцем комплексу робіт з приєднання базової станції мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» у Полтавській обл., м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 91.

За п.3.1. Договору договірна ціна складає: 148 130,70 грн. (сто сорок вісім тисяч сто тридцять грн. 70 коп.), ПДВ не передбачено.

Пунктом 3.2. Договору визначено, що Замовник, перед початком робіт, сплачує Виконавцю авансовий платіж у розмірі 60% від ціни Договору, що становить 88878,42 грн.

Пунктом 4.4. Договору сторони визначили строки виконання робіт - 120 робочих днів з моменту отримання авансу.

Згідно п.5.2.1. Договору Замовник має право достроково розірвати цей Договір у разі невиконання своїх зобов`язань за договором Виконавцем, повідомивши його про це письмово у строк до 10 днів.

Відповідно до п.5.2.5. Замовник має право відмовитися від Договору підряду та вимагати відшкодування збитків, якщо Виконавець своєчасно не розпочав роботи або виконує їх настільки повільно, що закінчення їх у термін, визначений Договором підряду, стає неможливим.

Згідно платіжної інструкції №6871 від 06.02.2024 року ТОВ «УКРБУД ВП» сплатило на користь ТОВ «АБРІС РЕЙ» 15000,00 грн. без ПДВ., а за платіжною інструкцією №7011 від 04.03.2024 року ТОВ «УКРБУД ВП» сплатило на користь ТОВ «АБРІС РЕЙ» 73878,42 грн. без ПДВ.

За підрахунком позивача, з урахуванням дати сплати повної суми авансу (04.03.2024 року), роботи, передбачені п.1.1. Договору, мали бути виконані в строк до 19.08.2024 року включно.

Втім, як стверджує позивач, ані станом на 19.08.2024 року, ані станом на час пред"явлення позову ТОВ «АБРІС РЕЙ» своїх зобов"язань за Договором не виконало.

03.12.2024 року ТОВ «УКРБУД ВП» надіслало на електронну адресу ТОВ «АБРІС РЕЙ», зазначену в Договорі, листа, яким повідомило про розірвання договору та вимагало повернення авансу протягом 10 календарних днів, проте, як вказує позивач, ТОВ «АБРІС РЕЙ», авансу не повернуло.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 92022,18 грн., у тому числі грошові кошти на суму 15000,00 грн та на суму 73878,42 грн, перераховані позивачем відповідачу за платіжними інструкціями №6871 від 06.02.2024 року та №7011 від 04.03.2024 року, а також 818.00 грн 3% річних та 2325.76 грн інфляційних втрат.

Відповідач в ході розгляду спору відзиву на позов не надав, позовні вимоги не заперечив та не спростував.

Судом досліджено всі докази наявні в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем зобов`язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що беручи до уваги правову природу укладеного між сторонами договору, враховуючи права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених позовних вимог має здійснюватися з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини підряду.

Загальні умови договорів підряду визначаються відповідно до положень Цивільного кодексу України про договір підряду, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. 2 ст. 317 ГК України).

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (частина 1 статті 854 Цивільного кодексу України).

Умовами договору (3.2. Договору) сторони визначили, що Замовник, перед початком робіт, сплачує Виконавцю авансовий платіж у розмірі 60% від ціни Договору, що становить 88878,42 грн.

Як встановлено судом, позивач згідно платіжної інструкції №6871 від 06.02.2024 року сплатив на користь ТОВ «АБРІС РЕЙ» 15000,00 грн. без ПДВ., а за платіжною інструкцією №7011 від 04.03.2024 року сплатив на користь ТОВ «АБРІС РЕЙ» 73878,42 грн. без ПДВ.

Пунктом 4.4. Договору сторони визначили строки виконання робіт - 120 робочих днів з моменту отримання авансу.

Тобто з урахуванням дати сплати повної суми авансу (04.03.2024 року), роботи, передбачені п.1.1. Договору, мали бути виконані в строк до 19.08.2024 року включно.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано будь-яких доказів виконання робіт за договором.

Згідно ч.2 ст.849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

А відповідно до п.5.2.5. Замовник має право відмовитися від Договору підряду та вимагати відшкодування збитків, якщо Виконавець своєчасно не розпочав роботи або виконує їх настільки повільно, що закінчення їх у термін, визначений Договором підряду, стає неможливим.

Згідно п.5.2.1. Договору Замовник має право достроково розірвати цей Договір у разі невиконання своїх зобов`язань за договором Виконавцем, повідомивши його про це письмово у строк до 10 днів.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач, скориставшись наданим йому правом, надіслав 03.12.2024 року на електронну адресу ТОВ «АБРІС РЕЙ», зазначену в Договорі, листа, яким повідомило про розірвання договору та вимагало повернення авансу протягом 10 календарних днів.

Фактично з боку замовника відбулася відмова від договору у зв`язку з тим, що підрядник своєчасно не розпочав роботу та не виконує її. Таким чином, позивач на підставі п. 5.2.6. договору та ст. 849 ЦК України має право вимагати від відповідача повернення сплаченого авансу.

Виходячи з встановленого судом факту перерахування коштів позивачем та з огляду на те, що відповідачем роботи не виконані, суд вважає, що сплачені позивачем кошти є збитками, які останній поніс внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання.

Відповідно до 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

З огляду на положення статті 224 ГК України, статей 22, 611, 614, 623 ЦК України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Як вже вказувалося, матеріалами справи підтверджено факт перерахування позивачем відповідачу 88878,00 грн. авансового платежу на виконання умов договору на виконання підрядних робіт №2024/0102-1. Докази в підтвердження виконання відповідачем робіт в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, має місце прямий причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань, покладених на відповідача, та понесеними позивачем витратами на оплату робіт, які фактично є збитками.

Враховуючи, що тягар доказування виконання зобов`язання в частині виконання робіт в даному випадку покладено на відповідача, і останній не скористався правом подачі відзиву на спростування доводів позивача, не надав суду доказів виконання зобов`язання, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 88878,00 грн.

Крім суми основного боргу позивач також просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 818.00 грн та 2325.76 грн інфляційних втрат.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Суд зазначає, що правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням дії договору (припиненням зобов`язань), виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (авансу), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватись інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Отже, оскільки у відповідача в даній справі виникло грошове зобов`язання перед позивачем у сумі 88878,00 грн, суд зазначає, що позивач має право, з урахуванням положень ст.625 ЦК України, на здійснення вказаних нарахунь.

Як вбачається з наведеного позивачем розрахунку, 3 % річних нараховані за період з 04.12.2024 по 26.03.2025, інфляційні втрати - за період з грудня 2024 по січень 2025.

Суд враховує, що право на повернення коштів у сумі 88878,00 грн позивач набув після відмови від договору, у даному випадку після направлення відповідачу 03.12.2024 року на електронну адресу, зазначену в Договорі, листа, яким повідомило про розірвання договору та вимагало повернення авансу протягом 10 календарних днів.

З огляду на вказане, право на нарахування 3% річних та інфляційних позивач набув по закінченню 10 календарних днів з 03.12.2024, тобто у даному випадку 14.12.2024.

Здійснивши перерахунок 3% річних у період з 14.12.2024 по 26.03.2025 на суму заборгованості 88878,00 грн, суд зазначає, що сума 3% річних у визначений період становить 752,06 грн, а тому позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню. Відповідно у задоволенні частини вимоги про стягнення 3% річних суд відмовляє.

Щодо правильності здійснених інфляційних нарахувань суд враховує, що Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

У даному випадку, оскільки право на нарахування інфляційних позивач набув 14.12.2024, сума боргу індексується за період з урахуванням грудня 2024.

Як зазначено вище, інфляційні втрати нараховані позивачем за період з грудня 2024 по січень 2025.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат за заявлений період на суму заборгованості, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат не перевищує розрахованих судом розмірів, тому вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем обґрунтовані та доведені частково, тому підлягають задоволенню в частині вимог про стягнення 88 878,00 грн основного боргу, 752,06 грн 3% річних та 2325,76 грн інфляційних втрат. У іншій частині суд у позові відмовляє.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 2420,65 грн.

Керуючись ст. 252, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АБРІС РЕЙ» (, 39600, Полтавська обл., м.Кременчук, вул.Вадима Пугачова. 13, кв.32) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРБУД ВП» (, 61091, м.Харків, вул.Каденюка, 15, кв.24) 88 878,00 грн основного боргу, 752,06 грн 3% річних та 2325,76 грн інфляційних втрат, а також 2420,65 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. У іншій частині у позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Киричук О.А.