ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2025 м. Дніпро Справа № 904/3029/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г.,

секретар судового засідання Саланжій Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хмельницького-34» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2024 у справі № 904/3029/24 (суддя Золотарьова Я.С.), повний текст рішення складено 26.12.2024

за позовом Комунальне підприємство «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради, м. Жовті Води, Дніпропетровська області

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хмельницького-34», м. Жовті Води, Дніпропетровської області

про встановлення сервітуту, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

В липні 2024 року КП «Жовтоводський водоканал» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСББ «Хмельницького-34» і просить суд встановити постійний безоплатний сервітут для КП «Жовтоводський водоканал» ДОР щодо технічного підвального приміщення будинку № 34 по вул. Хмельницького в м. Жовті Води, Дніпропетровської області. Метою є встановлення та обслуговування вузла комерційного обліку централізованого водопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСББ «Хмельницького-34» не допускає бригаду КП «Жовтоводський водоканал» до підвального приміщення для виконання робіт із встановлення вузла комерційного обліку.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2024 позов задоволено у повному обсязі. Встановлено КП «Жовтоводський водоканал» ДОР постійний безоплатний сервітут щодо технічного підвального приміщення будинку № 34 по вул. Хмельницького в м. Жовті Води Дніпропетровської області для встановлення та обслуговування вузла комерційного обліку централізованого водопостачання. Стягнуто з ОСББ «Хмельницького-34» на користь КП «Жовтоводський водоканал» судовий збір у сумі 3028,00 грн.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду (далі ЦАГС) та просить скасувати оскаржуване рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Підставою для оскарження рішення суду першої інстанції скаржником визначено: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права; недоведеність обставин, які суд безпідставно вважає встановленими; а також порушення прав відповідача, що виразилось у позбавленні його можливості повністю або частково реалізувати свої цивільні (приватні) права.

Апелянт вважає, що рішення прийнято з однобічним урахуванням інтересів лише позивача, без належної оцінки прав та інтересів відповідача і співвласників багатоквартирного будинку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- місцевим господарським судом прийнято до розгляду недопустимий і недостовірний доказ, зокрема акт про недопуск, щодо якого відповідачем заявлено про службове підроблення, а також невраховано відсутність у позивача чинної ліцензії, що призвело до необґрунтованого обмеження прав відповідача як співвласника будинку;

- суд першої інстанції не дослідив істотні обставини щодо правового статусу ОСББ, зокрема не врахував відсутність у нього права одноосібно розпоряджатися спільним майном, не встановив факт управління будинком саме ОСББ, а також не дослідив наявність правовідносин між позивачем і відповідачем як між суб`єктом господарювання та споживачем послуг. Відтак, суд першої інстанції неправильно встановив суб`єкта відповідальності у справі, що є істотним порушенням норм матеріального та процесуального права й призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення;

- суд першої інстанції помилково задовольнив вимогу позивача про встановлення безоплатного постійного сервітуту, не врахувавши, що таке втручання обмежує право власності співвласників, яке захищене Конституцією та Цивільним кодексом України. Позивач не довів належності майна ОСББ та необхідності саме безоплатного і постійного сервітуту, а також не надав доказів меж користування. Підвальне приміщення є частиною спільного майна, а не окремим об`єктом, що виключає можливість одноосібного вирішення питання його обмеженого використання. Крім того, позивач є суб`єктом господарювання, створеним для отримання прибутку, тому має право лише на оплатний сервітут, тоді як ОСББ - це неприбуткова організація;

- суд першої інстанції допустив неправильне застосування ст. 403 ЦК України, оскільки позивач не довів наявності правових підстав для встановлення сервітуту: не надано доказів щодо належності майна відповідачу, виду, меж, обсягу та правового змісту сервітуту, а також наслідків для власника. Крім того, позивач не дотримався обов`язкового порядку досудового врегулювання спору не звертався до співвласників або відповідача з пропозицією укласти договір, не довів факт недосягнення згоди. Суд безпідставно визнав ОСББ власником майна, хоча воно таким не є, та не врахував, що сервітут це право, а не обов`язок, і його встановлення можливе лише за згодою власника. Також суд не зважив на те, що позивач як господарюючий суб`єкт з метою отримання прибутку повинен укладати сервітут на оплатній основі, а не вимагати його встановлення безоплатно й на постійній основі;

- суд першої інстанції не досліджував та не перевірив відповідність підвалу будівельним нормам, не встановив факт погодження з відповідачем місця та умов встановлення водомірного лічильника. Позивач не надав належних доказів повідомлення співвласників - не вручав паперові повідомлення, не довів розміщення інформації на дошках оголошень, як того вимагає Порядок № 444. Повідомлення виключно на сайті не може вважатися належним.

Суд не з`ясував, на підставі якого закону відповідач мав обов`язок отримувати інформацію через сайт позивача, і помилково визнав повідомлення належним;

- суд першої інстанції ігнорував надані відповідачем докази і заперечення, що порушує принципи оцінки доказів. Надані позивачем документи, на думку апелянта, є неналежними доказами, оскільки підписані особами без відповідних повноважень, визначених статутом КП «ЖВК» ДОР, а також не підтверджують фактичні обставини справи. Право підпису документів належить виключно керівнику підприємства, і жодні інші посадові інструкції чи накази не дають такого права без довіреності. Крім того, позивач не надав доказів проведення обстеження приміщення спільно з відповідачем та погодження робочого проекту з останнім і відповідними органами, а проектна документація є лише копією, що не відповідає вимогам ст. 91 ГПК України, яка вимагає подання оригіналів.

3. Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та його узагальнені доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ГПК України, відзив подається у строк, визначений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Цей строк є імперативним, а його недотримання потребує обґрунтованого пояснення із одночасним поданням заяви про поновлення строку (ст. 119 ГПК України).

Колегія суддів зауважує, що належне подання відзиву це елемент реалізації права на захист, але не є безумовним правом без дотримання строків, встановлених судом для його подання.

Ухвалою ЦАГС від 23.01.2025 учасникам справи надано строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження для подання відзиву на апеляційну скаргу. Вказана ухвала була доставлена позивачу в його зареєстрований електронний кабінет 24.01.2025 о 19:46. Натомість, відзив на апеляційну скаргу подано лише 18.04.2025, тобто зі значним пропуском строку на його подання.

Наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу причини пропуску строку не можуть вважатися поважними та відхиляються судовою колегією з огляду на наступне.

По-перше, великий обсяг роботи та навантаження на одного юрисконсульта є внутрішньо-організаційною проблемою підприємства і не звільняє від обов`язку дотримуватися встановлених процесуальних строків.

По-друге, мобілізація працівника, хоча й є серйозною обставиною, не звільняє позивача від необхідності своєчасно організувати роботу та передбачити заміну або делегування повноважень.

Також залишення лише одного юрисконсульта не є форс-мажором, якщо не доведено неможливість подання відзиву через цю обставину. Щодо повітряних тривог і перебування в укритті, позивач не надав конкретних доказів, що через ці обставини не міг скористатися електронними засобами подачі документів, які дозволяють діяти навіть в складних умовах.

Така позиція не порушує права на захист, а навпаки забезпечує дотримання процесуального балансу та рівності сторін.

4. Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи, а також визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради надає послуги централізованого водопостачання та водовідведення населенню та іншим споживачам на підставі ліцензії Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (рішення № 1643 від 09.12.2010 (переоформлено рішенням від 03.11.2015 № 2701)), керуючись нормами діючого законодавства.

КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань () та створене для задоволення потреб територіальної громади міста Жовті Води шляхом здійснення господарської діяльності, пов`язаної з транспортуванням, підготовкою, знезаражуванням та реалізацією споживачам води питної якості та потреб фізичних та юридичних осіб.

02.08.2017 вступив в силу Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» № 2119-VIII від 22.06.2017 (далі - Закон № 2119).

КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради виступає оператором зовнішніх інженерних мереж, основним обов`язком якого є оснащення вузлами комерційного обліку будівель, що на день набрання чинності Законом № 2119 були приєднані до його зовнішніх інженерних мереж і не були оснащені такими вузлами обліку, або якщо такі вузли обліку на день набрання чинності цим Законом вийшли з ладу (п. 2 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2119).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 2119 оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Таке оснащення та відповідна проектна документація не потребують видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг.

Абзацом 1 ч. 3 ст. 3 Закону № 2119 встановлено, що оператор зовнішніх інженерних мереж не менш як за два місяці до встановлення вузлів комерційного обліку повідомляє власників (співвласників) будівлі про намір встановити такий вузол та вартість такого встановлення. Порядок такого інформування визначається Кабінетом Міністрів України.

Власник (співвласники) будівлі протягом двох місяців з дня отримання такого повідомлення має право повідомити оператору зовнішніх інженерних мереж: (за своїм вибором) про:

- згоду на встановлення вузла комерційного обліку на запропонованих оператором зовнішніх інженерних мереж умовах;

- намір самостійно обладнати будівлю вузлами комерційного обліку у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 4 Порядку інформування оператором інженерних мереж власників (співвласників) будівлі про намір встановлення вузла комерційного обліку, затвердженого постановою КМУ від 06.06.2018 № 444 (далі - Порядок), повідомлення доводиться до відома власників (співвласників) будівлі шляхом розміщення на офіційному веб-сайті оператора зовнішніх інженерних мереж, а у разі відсутності такого веб-сайту - на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування; у загальнодоступному місці інформаційних стендах у під`їздах будівлі.

Так 03.04.2024 на виконання вимог Закону № 2119 та Порядку, на офіційному сайті КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради https://www.evk.dp.ua було розміщено інформацію щодо наміру позивача обладнати будинок за адресою: м. Жовті Води, вул. Хмельницький, буд. 34 вузлом комерційного обліку централізованого водопостачання.

З метою здійснення оснащення будинку вузлом комерційного обліку, підприємством було погоджено робочий проект 1Е/130423 «Реконструкція вводів зовнішніх інженерних мереж водопостачання у будинки з оснащенням вузлами комерційного обліку послуг з централізованого водопостачання в Жовтоводській територіальній громаді, Кам`янського району, Дніпропетровської області» (а. с. 27-41 т 1).

Позивач зазначив, що в порушення вимог абзацу 1 ч. 3 ст. 3 Закону № 2119 відповідач у встановлений законодавством строк не надав згоду на встановлення вузла комерційного обліку на запропонованих оператором зовнішніх інженерних мереж умовах (не надав відповіді на повідомлення про намір встановити вузол комерційного обліку від 03.04.2024), про намір самостійно обладнати будівлю вузлом комерційного обліку не повідомив.

З огляду на те, що відповідач письмових заперечень стосовно встановлення вузла комерційного обліку не надав, позивачем 28.06.2024 на адресу ОСББ «Хмельницького-34» було направлено повідомлення вих. № 2045 про те, що 28.06.2024 за адресою вулиця Хмельницький, будинок № 34 буде встановлено комерційний вузол обліку.

28.06.2024 на адресу м. Жовті Води, вул. Хмельницький, буд. 34 з метою встановлення вузла комерційного обліку прибула бригада КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради. У час зазначений у повідомленні від 28.06.2024 вих. №2073 ніхто з представників ОСББ «Хмельницького-34» не з`явився, на телефонний дзвінок голова ОСББ «Хмельницького-34» не відповіла. Враховуючи вищезазначене, представниками КП «Жовтоводський водоканал» Дніпропетровської обласної ради складено акт про недопуск до підвального приміщення для встановлення вузла комерційного обліку.

Станом на 09.07.2024 вузол комерційного обліку на будинок № 34 по вул. Хмельницького в м. Жовті Води Дніпропетровської області не встановлений.

Комерційний вузол обліку холодної води повинен бути встановлений в належному технічному підвальному приміщенні будівлі. Монтаж лічильника повинен виконуватися у відповідності до проекту на вузол обліку та експлуатаційної документації на обладнання, яке входить до складу лічильника.

Вузол обліку холодної води повинен бути розташований у зручному, окремому приміщенні, сухому місці та повинен бути захищений від несанкціонованого доступу сторонніх осіб, відповідно до схематичного зображення, наведеного в схемі підключення, яке додається до проекту.

Позивач зазначає, що ним здійснено усі залежні від нього дії з метою погодження з володільцем будівлі порядку та способу встановлення вузла комерційного обліку.

Відповідно до абз. 4 ч. 3 ст. 3 Закону № 2119, у разі якщо власник (співвласники) будівлі не дає згоди або створює перешкоди для встановлення вузла комерційного обліку в місцях вводу зовнішніх інженерних мереж у будівлю, оператор зовнішніх інженерних мереж, до яких приєднана (приєднується) будівля, може вимагати встановлення судом сервітуту щодо частини будівлі, в/на якій обладнується вузол комерційного обліку, для встановлення та обслуговування такого вузла обліку. У такому разі порядок відшкодування витрат на оснащення будівлі вузлами комерційного обліку, встановлений цією статтею, не змінюється.

Як зазначає позивач, у нього відсутня можливість виконати вимоги чинного законодавства щодо оснащення будинку АДРЕСА_1 вузлом комерційного обліку іншим способом, окрім як шляхом встановлення сервітуту щодо технічного підвального приміщення цього будинку, що й стало підставою для звернення до суду.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, а також дії осіб, які породжують такі права і обов`язки. Однією з форм реалізації цивільного права на користування чужим майном є сервітут.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України, сервітут належить до речових прав на чуже майно. Стаття 401 ЦК України передбачає, що сервітут може бути встановлений щодо іншого нерухомого майна, у тому числі будівлі, для задоволення потреб осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У разі недосягнення домовленості між власником майна та заінтересованою особою, яка має потребу у користуванні таким майном, ст. 402 ЦК України надає останній право звернутися до суду з вимогою про встановлення сервітуту. Таким чином, закон прямо передбачає можливість судового захисту права користування чужим нерухомим майном у випадку, коли інші способи реалізації цього права недоступні.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 403 ЦК України, сервітут не позбавляє власника майна його основних прав, а лише обмежує їх у певному обсязі задля забезпечення права іншої особи. Цей інститут встановлює баланс інтересів між власником майна та особою, яка потребує його часткового використання.

Частина 1 та ч. 3 ст. 404 ЦК України уточнюють, що сервітут може бути встановлений з метою забезпечення, зокрема, водопостачання, прокладання та експлуатації мереж, і може стосуватись не тільки земельних ділянок, а й іншого нерухомого майна зокрема технічних приміщень у будівлях.

Аналіз зазначених норм свідчить, що сервітут є передбаченим законом механізмом, який може бути застосований у випадку, якщо у особи відсутня інша реальна можливість задовольнити свої законні потреби у користуванні чужим нерухомим майном. Його мета забезпечення ефективного, безперешкодного використання належного майна (в даному випадку зовнішніх мереж централізованого водопостачання), коли співвласники будинку, всупереч положенням спеціального законодавства, відмовляють у доступі до технічних приміщень для встановлення вузла комерційного обліку.

У контексті вищевикладених положень ЦК України, речове право у формі сервітуту виступає правовим інструментом, який дозволяє заінтересованій особі (сервітуарію) реалізувати своє право на ефективне використання належного їй майна, навіть у разі відсутності домовленості з власником іншого майна, яке є необхідним для такого використання.

Сервітут не передбачає передачу права власності чи розпорядження майном, а встановлюється виключно для задоволення потреб іншої особи часто немайнового характеру, таких як доступ, підключення до мереж, прохід, обслуговування тощо. При цьому він забезпечує баланс між правами власника майна та особи, що має об`єктивну необхідність у його частковому використанні.

Відповідно, ключовою ознакою встановлення сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення законного інтересу заінтересованої особи будь-яким іншим способом. Якщо між сторонами відсутня домовленість про встановлення сервітуту, а відмова або перешкоди з боку власника унеможливлюють ефективне використання майна позивача, суд за наявності відповідних доказів може встановити сервітут примусово.

Таким чином, у разі звернення до суду позивач повинен довести наявність об`єктивної необхідності у користуванні частиною чужого нерухомого майна (наприклад, технічним приміщенням), а також те, що використання його власного майна без встановлення сервітуту є неможливим або істотно ускладненим. Такий підхід узгоджується з вимогами ст.ст. 401 404 ЦК України і відповідає загальним принципам цивільного права щодо забезпечення правомірного інтересу при збереженні прав власника.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та застосував норми ЦК України, зокрема статті 395, 401 404 ЦК України, які передбачають можливість встановлення сервітуту як речового права на чуже нерухоме майно у разі, коли заінтересована особа не може реалізувати своє законне право іншим способом.

Як зазначено у рішенні, відповідачем ОСББ «Хмельницького-34» не було забезпечено доступу до технічного підвального приміщення, попри виконання позивачем, КП «Жовтоводський водоканал» ДОР, усіх вимог законодавства щодо повідомлення та організації встановлення вузла комерційного обліку водопостачання. Відсутність згоди, неприйняття будь-яких альтернативних рішень протягом строків, визначених ч. 3 ст. 3 Закону України № 2119, свідчить про бездіяльність та створення перешкод у виконанні оператором обов`язків, прямо передбачених законом.

Відповідно до наведених положень закону, у таких випадках оператор має право звернутись до суду з позовом про встановлення сервітуту, що було здійснено у цій справі. Правомірність такого звернення підтверджується як положеннями ЦК України, так і спеціальними нормами Закону № 2119, згідно з якими місце встановлення вузла комерційного обліку визначається на межі майнової належності або в іншому місці якомога ближче до цієї межі, в тому числі в підвальному приміщенні будинку, за відсутності іншої технічної можливості.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про нібито непридатність підвального приміщення для встановлення вузла, посилаючись на те, що саме на ОСББ як на управителя багатоквартирного будинку покладено обов`язок з утримання спільного майна у належному стані (ч. 2 ст. 1, ст. 15 Закону України «Про ОСББ», ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Таким чином, технічний стан приміщення не може бути виправданням для відмови в доступі, а лише підтверджує недобросовісність відповідача у виконанні обов`язків з утримання майна.

Щодо протоколу загальних зборів співвласників від 26.06.2024, яким було прийнято рішення про заборону доступу до підвалу та встановлення плати за користування сервітутом, суд першої інстанції правильно вказав, що подібні рішення не можуть обмежувати передбачене законом право оператора на доступ до частини спільного майна у разі дотримання вимог до повідомлення та відсутності дій з боку співвласників.

Суд першої інстанції належно оцінив усі докази в їх сукупності відповідно до вимог статей 76 79, 86 ГПК України, надав їм правову оцінку, з урахуванням принципу вірогідності та балансу інтересів. Докази, надані відповідачем, не підтверджують обґрунтованості відмови у доступі до приміщення, не містять жодного підтвердження технічної неможливості або правомірного обмеження права оператора.

Також апеляційний суд відзначає, що сервітут, встановлений рішенням суду, не позбавляє співвласників права власності, не змінює режиму майна, а лише забезпечує реалізацію обов`язку оператора зовнішніх мереж із встановлення вузла обліку у передбаченому законодавством порядку.

З урахуванням викладеного, Центральний апеляційний господарський суд вважає, що рішення місцевого господарського суду відповідає положенням чинного законодавства, ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні обставин справи та ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування чи зміни суд апеляційної інстанції не вбачає.

З урахуванням досліджених матеріалів справи та чинного законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги відповідача як необґрунтованої з огляду на таке.

Апелянт безпідставно стверджує про недопустимість доказів, зокрема акту про недопуск, який нібито є службово підробленим. Однак згідно з положеннями ч. 1 ст. 74 та ч. 2 ст. 76 ГПК України, належність, допустимість та достовірність доказів оцінюється судом на підставі внутрішнього переконання, з урахуванням усієї сукупності доказів. Висновки суду першої інстанції про створення відповідачем перешкод у доступі до технічного приміщення є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються не лише актом, але й відсутністю будь-яких дій з боку відповідача після повідомлення про намір виконати роботи, як того вимагає ч. 3 ст. 3 Закону № 2119.

Щодо доводів про відсутність у позивача чинної ліцензії, варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, обов`язок щодо оснащення будівель вузлами комерційного обліку покладено на оператора зовнішніх мереж, який діє на підставі технічної документації. Закон не ставить реалізацію цього обов`язку у залежність від наявності додаткових ліцензій чи погоджень з боку співвласників будинку або ОСББ. У даному випадку, додана до матеріалів справи Проектна документація розроблена спеціалізованою проектною організацією, яка має відповідну ліцензію. Право на проектування реконструкції вводів інженерних мереж водопостачання у будинки з оснащенням вузлами комерційного обліку послуг з централізованого водопостачання в Жовтоводській територіальній громаді Кам`янського району Дніпропетровської області проектна організація набула за результатами тендерної процедури. Виконана проектна документація отримала позитивний висновок Української будівельно-технічної експертизи, реєстраційний номер ЕХ01:0875-8789-2160-2982 від 07.11.2023.

Доводи апелянта щодо відсутності у ОСББ повноважень розпоряджатися спільним майном та встановлювати обмеження щодо користування ним також є юридично необґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», саме ОСББ здійснює управління спільним майном, до якого, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, належить і підвальне приміщення. Наявність чи відсутність господарських (договірних) відносин між сторонами не має визначального значення, оскільки вимога про встановлення сервітуту має речово-правовий характер і регулюється нормами статей 401 404 ЦК України, а не договірного права.

Стосовно встановлення сервітуту, суд першої інстанції правильно застосував ч. 3 ст. 403 ЦК України, відповідно до якої сервітут може бути як платним, так і безоплатним. У цій справі обрано саме безоплатний характер, що є обґрунтованим з огляду на те, що позивач є оператором, на якого покладено публічно-правовий обов`язок щодо забезпечення обліку водопостачання. Його дії не переслідують мету отримання прибутку від користування підвалом, а мають виключно функціональне значення встановлення приладів обліку. Такий баланс інтересів відповідає положенням ст. 13 Конституції України, відповідно до якої власність не може використовуватися на шкоду правам інших осіб, а також ст. 3 Конституції, яка визнає права і свободи людини найвищою соціальною цінністю.

Щодо меж, виду та обсягу сервітуту, судом першої інстанції встановлено, що вузол комерційного обліку повинен бути розміщений у технічному приміщенні підвалу, що підтверджується проектною документацією. Така документація є належним доказом згідно з ст. 91 ГПК України, оскільки вона подана у формі належним чином засвідчених копій, достовірність яких не була спростована відповідачем. Посилання апелянта на відсутність оригіналів є юридично несуттєвим, оскільки закон не вимагає обов`язкового подання саме оригіналів у всіх випадках.

Щодо процедури повідомлення співвласників, суд першої інстанції правомірно виходив з вимог Порядку інформування співвласників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 444 від 06.06.2018, згідно з яким повідомлення вважається належним, якщо воно оприлюднене на офіційному сайті оператора. Додаткові способи повідомлення (вручення паперових повідомлень, розміщення на дошках оголошень) не є обов`язковими за чинним законодавством. Відсутність реакції відповідача або його представників на таке повідомлення свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку, що не може впливати на обсяг прав позивача.

Апелянт також безпідставно стверджує, що сервітут не може бути встановлений без згоди співвласників, оскільки ст. 402 ЦК України прямо передбачає право заінтересованої особи звернутися до суду у разі недосягнення згоди. У даній справі відповідач проігнорував повідомлення позивача, не ініціював переговорів, не повідомив про намір самостійного встановлення вузла та не виявив жодної ініціативи щодо досудового врегулювання спору. Це дозволяє вважати досудовий порядок дотриманим у повному обсязі.

Доводи апелянта про невідповідність місця встановлення водомірного лічильника через інше фактичне розташування трубопроводу є необґрунтованими та відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки проєктна документація містить технічне обґрунтування місця підключення відповідно до будівельних норм і не була спростована жодними доказами. При цьому, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що в ході виконання установки лічильника централізованого водопостачання проєкт може бути корегований відповідно до технічної необхідності.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з додержанням норм матеріального і процесуального права. Встановлені судом факти відповідають доказам у справі, суд дав правильну правову кваліфікацію відносин між сторонами, встановив юридичні підстави для реалізації права на сервітут та належно врахував публічний інтерес.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ухвалення нового рішення не встановлено. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд, здійснивши апеляційний перегляд справи у межах доводів апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, встановив, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, підтверджуються належними і допустимими доказами, які були всебічно, повно та об`єктивно досліджені, а правова оцінка цих обставин відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та відповідних будівельних норм.

Апелянтом не доведено наявності безумовних або достатніх підстав для визнання недостовірним місця встановлення водомірного лічильника, не надано належних технічних доказів, які б спростували проєктну документацію.

Враховуючи викладене та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

Апеляційну скаргу ОСББ «Хмельницького-34» слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2024 у справі № 904/3029/24 без змін.

7. Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника по справі ОСББ «Хмельницького-34».

Керуючись ст.ст. 275 282 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хмельницького-34» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2024 у справі № 904/3029/24 залишити без змін.

Судовий збір у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Хмельницького-34».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.06.2025.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов