ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2933/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича-Погорілий О.В.

від Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни- не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року м. Одесі, суддя першої інстанції Смелянець Г.Є., повний текст складено та підписано 24.02.2025 року

у справі № 916/2933/23

за позовом: Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича, с.Великий Дальник Одеської області

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни, с.Великий Дальник Одеської області

про зобов`язання звільнити земельну ділянку

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни, с.Великий Дальник Одеської області

до відповідачів:

1.Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича, с.Великий Дальник Одеської області

2.Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області

3.Головного управління Держгеокадастру в Одеській області

про визнання незаконними та скасування рішень, про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У липні 2023 року Фізична особа-підприємець Рожко Юрій Васильович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни, в який просив зобов`язати Фізичну особу - підприємця Андріяшевську Ірину Вікторівну звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованої на ній нежитлової будівлі (торгівельного кіоску) площею 35 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на те, що відповідачем самовільно зайнята земельна ділянка за адресою: вул. Маяцька. 15-Д, хоча їй було передано в оренду 35 кв.м. твердого покриття за адресою: вул. Маяцька. 15-Е. При цьому, як вбачається з відповіді Великодальницької ОТГ, жодного договору оренди твердого покриття з Фізичною-особою підприємцем Андріяшевською Іриною Вікторівною не має.

Також, у вересні 2023 року до Господарського суду звернулась Фізична особа-підприємець Андріяшевська Ірина Вікторівна із зустрічним позовом до Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича, Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, в якому остання просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 492 від 30.04.2014 р. «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по вул. Маяцька, 15-д, в с. Великий Дальних загальною площею 0. 0380 га.;

- визнати незаконним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 167 від 30.06.2017 р. «Про затвердження та передачу в оренду земельних ділянок для провадження підприємницької діяльності в с. Великий Дальник» у частині затвердження проекту землеустрою земельної ділянки за адресою: вул. Маяцька, 15-д, площею 0.0380 га, що розташована в с. Великий Дальник Біляївського району Одеської області та передачі її в оренду.

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:3077 в Державному земельному кадастрі (площа 0,0380 га) та припинити всі речові права на цю земельну ділянку.

- визнати недійсним договір купівлі продажу № 2-2137 від 28.10.2020 р. земельної ділянки, що розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Великий Дальник, 15-д, площею 0.0380 га. кадастровий номер :02:003:3077.

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54830385 від 28.10.2020 р. державного реєстратора Грабовенко-Ворсуляк Діани Миколаївни.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані посиланнями не те, що при надані дозволу на розробку проекту землеустрою згідно рішення сільської ради №492 від 30.04.2014 не було отримано згоди землекористувача всупереч вимогам ст.123 Земельного кодексу. Окрім того, земельна ділянка була відведена у розмірі значно більшому, ніж належна позивачу будівля. Тобто, позивач при розробці проекту землеустрою включив до меж земельної ділянки сусідню земельну ділянку з іншою адресою, де був розташований МАФ іншого землекористувача на підставі відповідного договору з сільською радою. Наразі у земельної ділянки: вул. Маяцька,15-Е інший землекористувач. Після розробки проекту землеустрою, рішенням сільської ради №179 від 30.06.2017 його було затверджено, а ділянку передано в оренду і таким чином сформовано земельну ділянку у тих розмірах, у яких вона наявна наразі. Згодом, вказана земельна ділянка була відчужена позивачу згідно договору купівлі-продажу від 28.10.2020, в якому не зазначено про наявність МАФа землекористувача, хоча п.10.1 зобов`язував продавця попередити про права третіх осіб на вказану земельну ділянку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року у справі №916/2933/23 (суддя Смелянець Г.Є. ) задоволено позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича до Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни про зобов`язання звільнити земельну ділянку; зобов`язано Фізичну особу - підприємця Андріяшевську Ірину Вікторівну звільнити земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованої на ній нежитлової будівлі (торгівельного кіоску) площею 35 кв.м.; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни на користь Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн. та витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 36 349 грн 44 коп. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни до Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича, Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконними та скасування рішень, про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень; судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову в розмірі 13 420 грн. та витрати, пов`язані із проведенням експертизи у розмірі 18 174 грн 72 коп. покладено на Фізичну особу - підприємця Андріяшевську Ірину Вікторівну.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича мотивовано тим, що відповідачем за первісним позовом не надано жодних доказів на підтвердження наявності прав на спірну земельну ділянку кадастровий номер :02:003:3077, приймаючи до уваги наявний в матеріалах справи висновок судового експерта, з якого вбачається, що торгівельний кіоск відповідача за первісним позовом майже повністю (на 77%) розташований на земельній ділянці кадастровий номер :02:003:3077, яка належить позивачу за первісним позовом на праві приватної власності, господарський суд дійшов висновку, що здійснення Фізичною особою - підприємцем Андріяшевською Іриною Вікторівною самочинного будівництва торгівельного кіоску в межах земельної ділянки кадастровий номер :02:003:3077 порушує права Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича на користування та розпорядження належної йому на праві приватної власності спірною земельною ділянкою, тому він підлягає знесенню.

Щодо зустрічних позовних вимог Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни, судом першої інстанції виснувано про недоведеність позивачем за зустрічним позовом порушення його прав оспорюваними рішеннями Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області №492 від 30.04.2014 та №167 від 30.06.2017, а тому, на думку суду, недоведеність позовних вимог про визнання незаконними та скасування вказаних рішень є підставою для відмови у їх задоволенні.

Окрім того, враховуючи, що вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:3077 в Державному земельному кадастрі (площа 0,0380 га) та припинення всіх речових прав на цю земельну ділянку; визнання недійсним договору купівлі продажу № 2-2137 від 28.10.2020 земельної ділянки, що розташована за адресою: Одеська обл., Біляївський р., с. Великий Дальник, 15-д, площею 0.0380 га. кадастровий номер :02:003:3077, а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54830385 від 28.10.2020 р. державного реєстратора Грабовенко-Ворсуляк Діани Миколаївни, є похідними від вимог про визнання незаконними та скасування рішень Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області №492 від 30.04.2014 та №167 від 30.06.2017, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у їх задоволенні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець Андріяшевська Ірина Вікторівна з рішенням суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року в оскаржуваній частині, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на думку останнього, МАФ, який належить відповідачу, та встановлений відповідно до рішення Великодальницької сільської ради від 28.10.2020 (про оренду земельної ділянки на 5 років, тобто до 28.10.2025), яке він надав до суду (додаток № 4 до свого позову) встановлений за адресою: вул. Маяцька 15-Е. Вказаний МАФ встановлений там ще з 2014 попереднім землекористувачем, задовго до того, як позивачем було придбано земельну ділянку на підставі відповідних рішень сільської ради. Натомість, позивачем було здійснено відведення земельної ділянки під оренду, що наразі йому належить, таким чином, що без дозволу землекористувача відбулося самовільне зайняття земельної ділянки за адресою: вул Маяцька, 15-Е.

Отже, скаржник зазначає, що у силу положень ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Земельна ділянка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2020, який він уклав з місцевою радою. На момент укладення вказаного договору у відповідача вже було право оренди відповідно до рішення Великодальницької сільської ради.

Таким чином, на думку скаржника, судом було залишено поза увагою вищевказане рішення сільської ради, і зобов`язано звільнити відповідача земельну ділянку до закінчення дії вказаного рішення сільської ради про його оренду, так ще і за умови отримання сільською радою всіх оплат за таку оренду.

Так, скаржник наголошує, що, як вбачається із витягу з ДЗК, а саме, з кадастрового плану земельної ділянки, будівля позивача, яка належить йому на праві власності, займає 0.0154 га, натомість, земельна ділянка відведена у розмірі 0.0380 га, тобто, площа земельної ділянки у два з половиною рази більша, ніж площа будівлі, під яку відводилася земельна ділянки. Окрім того, як вбачається з кадастрового плану, більша частина вільної від будівлі земельної ділянки знаходиться по праву сторону від будівлі саме з цієї сторони знаходиться МАФ відповідача. Тобто, позивач при розробці проекту землеустрою включив до меж земельної ділянки сусідню земельну ділянку з іншою адресою, де був розташований МАФ іншого землекористувача на підставі відповідного договору з сільською радою. Наразі, у земельної ділянки: вул. Маяцька, 15 Е інший землекористувач, однак, якби ФОП Рожко та сільською радою було дотримано процедуру отримання згоди попереднього землекористувача та вилучено земельну ділянку, то фактично вказана ситуація б не виникла. Саме відсутність обставини отримання такої згоди призвела до наявного спору. Окрім того, апелянт зазначає, що з висновку експерта, який наявний у матеріалах справи вбачається, що будівля позивача зовсім нерівномірно розташована на земельній ділянці, і всі вільна частина земельної ділянки знаходиться з сторони, на якій розміщений МАФ відповідачки.

Також, скаржник вказує, що рішенням Великодальницької сільської ради від 04.07.2019 було продовжено договори оренди земельних ділянок і у вказаному рішенні зазначається як адреса позивача: АДРЕСА_2 , так і адреса відповідача: вул. Маяцька 15-е, яка тоді фактично була закріплена за ФОП Андріяшевським О.В., хоча, станом на цей момент, належна позивачу земельна ділянка (Маяцька 15-д) відповідно до проекту землеустрою та витягу з ДЗК вже включала в себе фактично ділянку по вул. Маяцька 15-Е. Тобто, протягом 10 років, вказаний МАФ, який має самостійну адресу, жодним чином не заважав позивачу, він не мав ніяких претензій до його розміщення, що є логічним, оскільки це взагалі сусідня ділянка, а наразі, позивач протиправно, ухилившись від отримання згоди землекористувача, в обхід процедури торгів, зайняв сусідню земельну ділянку з іншою адресою, землекористувачем якої є відповідач, та намагається її протиправно виселити.

Крім того, скаржник вказує, що з відповідача було стягнуто 36 349 грн 44 коп. витрат на проведення експертизи. Разом з тим, проведення вказаної експертизи у цій частині було позбавлено будь якого сенсу, оскільки вказана обставина визнавалася сторонами, зокрема, апелянтом були подано 06.11.2023 відповідні заперечення щодо вказаної експертизи із зазначенням про визнання обставин та того, що вказана експертиза спричинить лише економічні витрати у вкрай значному розмірі, що в решті решт і сталося, тому вважає, що судові витрати щодо експертизи мали бути повністю залишені за позивачем.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року у справі №916/2933/23, справу призначено до судового розгляду.

08 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича надійшов відзив (вх.№ 1100/25/Д2), у якому позивач просив суд апеляційної інстанції відмовити Фізичній особі-підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівни у задоволенні її апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відзив судовою колегією долучено до матеріалів господарської справи.

Зокрема, за доводами відзиву, позивач зазначає, що апелянтом не спростовано висновку суду, що ділянка, яка могла б навіть теоретично бути виділена йому, є іншою, ніж ділянка, яка виділена позивачу. Крім того, позивач наголошує, що апелянт не надав жодного правовстановчого документу, який би свідчив про наявність у нього прав на земельну ділянку, що можуть бути захищені судом.

Також, позивач наголошує, що відповідачем не надано жодного документу щодо формування земельної ділянки площею 0,0035 га, яка на його думку йому належить. Не надано

належних та допустимих доказів й взагалі належності земельної ділянки за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вул.Маяцька, 15-Е на будь -яких правах. відповідачу

Отже, позивач вважає, що судом першої інстанції було правомірно задоволено позовну заяву, оскільки відповідачем не надання жодного доказу порушення прав ФОП Андріяшевської І.В., жодного доказу порушення вимог Закону України «Про землеустрій», Земельного Кодексу під час складання та затвердження відповідного проекту землеустрою ФОП Рожко Ю.В., при цьому визнано обставину знаходження самочинно встановленого торгівельного кіоску на чужій земельній ділянці.

Інші учасники справи своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу, в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні представник позивача просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін з мотивів, викладених письмово у відзиві.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про до доставку до їх електронних кабінетів ухвали про відкриття апеляційного господарського суду та призначення дати розгляду справи.

23 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівні надійшло клопотання про відкладення слухання справи на іншу дату у зв`язку із тим, що він буде зайнятий в іншій справі №522/3992/25, що призначена на 10:45. Колегія суддів залишає без задоволення зазначене клопотання, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

За змістом статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника. Особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати в цій справі представника. При цьому кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі, законодавчо не обмежена.

Крім того, відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на наведені вище приписи законодавства, а також враховуючи, що позиція Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни щодо спірних правовідносин викладена письмово у поданій нею апеляційній скарзі, скаржник не був позбавлений можливості із залученням іншого представника взяти участь у судовому засіданні, з огляду на те, що явка в судове засідання учасників справи не визнавалася обов`язковою, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, беручи до уваги суб`єктивне право представника учасника справи щодо визначення пріоритетності судових проваджень, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цього клопотання.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 12 лютого 2025 року у справі №916/2933/23 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.03.2009 №29/33-09-799 визнано за фізичною особою - підприємцем Рожко Юрієм Васильовичем право власності на 1-поверхову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; 1-поверхову будівлю, що розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Великий Дальник, вул. Маяцька, 15-г, та 2-поверхову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 30.04.2014 №492 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для розміщення магазину продовольчих та непродовольчих товарів по вул. Б.Хмельницького, 2-г в с. Великий Дальних площею 0, 0140 га; по вул. Маяцькій. 15-д в с. Великий Дальник площею 0. 0380 га та по вул. Маяцькій. 15-г в с. Великий Дальник площею 0. 0563 га», розглянувши заяву ПП Рожко Ю.В. , вирішено:

- надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду терміном на 5 років для розміщення магазинів продовольчих та непродовольчих товарів по вул. Б. Хмельницького, 2-г в с. Великий Дальник площею 0,0140 га; по вул. Маяцькій, 15-д в с. Великий Дальник площею 0,0380 га та по вул. Маяцькій, 15-г в с. Великий Дальник площею 0,0563 га;

- внести необхідні зміни в земельно-облікові документи;

Рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 30.06.2017 №179 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення Фізичній особі - підприємцю Рожко Ю.В., для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по вулиці Маяцька, 15-г, вул. Маяцька. 15-д, та вул. Б.Хмельницького, 2-д в селі Великий Дальник Біляївського району Одеської області», розглянувши проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, враховуючи перехід права власності на споруди та необхідність надання в оренду земельних ділянок Фізичній особі - підприємцю Рожко Ю.В. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по вулиці Маяцька. 15-Г. вул. Маяцька. 15-Д. та вул. Б.Хмельницького, 2-Д в селі Великий Дальник Біляївського району Одеської області , вирішено:

- затвердити проект землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки, по вулиці Маяцька, 15-г в селі Великий Дальник Біляївською району Одеської області, площею 0,0563 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:3075.

- затвердити проект землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки, по вулиці Маяцька, 15-д в селі Великий Дальник Біляївською району Одеської області, площею 0,0380 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:3077;

- затвердити проект землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки, по АДРЕСА_3 , площею 0,0148 га, кадастровий помер земельної ділянки 5:02:003:3076;

- передати в оренду та заключити договір на земельні ділянки: по вул. Маяцька, 15-г в селі Великий Дальник Біляївською району Одеської області, площею 0,0563 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:3075; по вул. Маяцька, 15-д в селі Великий Дальник Біляївською району Одеської області площею 0,0380 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:3077; по АДРЕСА_3 , площею 0,0148 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:3076;

- внести зміни в земельно-облікові документи.

Рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 04.07.2019 №392 «Про продовження терміну та заключення договорів оренди земельних ділянок для провадження підприємницької діяльності в с. Великий Дальник», продовжено термін дії та вирішено заключити договори оренди земельних ділянок для провадження підприємницької діяльності на 2019 рік та встановити орендну плату в наступних розмірах, зокрема,

- ФОП Рожко Ю.В.: Б.Хмельницького, 2/д площа 148, Маяцька, 15-г площа 563, Маяцька, 15-д площа 380;

- ФОП Андріяшевський О.В.: Маяцька, 15-е площа 35.

28.10.2020 між територіальною громадою села Великий Дальник Біляївського району Одеської області в особі Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області (Продавець) та Фізичною особою-підприємцем Рожко Юрієм Васильовичем (Покупець) укладений договір купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки несільськогосподарського призначення, згідно з яким продавець передає у приватну власність, а покупець приймає у приватну власність: земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0380 гектарів, у тому числі за земельними угіддями: малоповерхова забудова - 0,0154 гектарів; малоповерхова забудова - 0.0226 гектарів, розташовану за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вулиця Маяцька, 15-Д (п`ятнадцять «Д»), кадастровий номер земельної ділянки - :02:003:3077, та сплачує за вказану земельну ділянку грошову суму визначену в пункті 8 цього договору.

Відповідно до п.7 договору на земельній ділянці розташовані нежитлова будівля, загальною площею 239.40 кв.м., що належить покупцю Фізичній особі-підприємцю Рожко Юрію Васильовичу, на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 23 березня 2009 року, справа №29/33-09-799, що набрало законної сили 03 квітня 2009 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 13.05.2009 року, реєстраційний номер - 27260884, номер запису - 13. в книзі 64-неж-39.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №230093024 від 28.10.2020 земельна ділянка кадастровий номер :02:003:3077, площею 0,038 га належить на праві приватної власності Рожко Юрію Васильовичу з 28.10.2020.

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 28.10.2020 №129 «Про надання в оренду твердого покриття гр. Андріяшевській І.В. по АДРЕСА_4 під розміщення торгового павільйону», розглянувши заяву гр. Андріяшевської Ірини Вікторівни, про надання в оренду 35кв.м. твердого покриття для розміщення торгового павільйону по АДРЕСА_4 , вирішено:

- надати в оренду площею 35 кв.м. твердого покриття гр. Андріяшевській Ірині Вікторівні терміном на 5 років під розміщення торгового павільйону по вул. Маяцькій, 15 - Е в с. В. Дальник із земель резерву села / землі житлової та громадської забудови /;

- Гр. Андріяшевській Ірині Вікторівні виготовити паспорт прив`язки;

- встановити орендну плату в розмірі 12% від нормативно-грошової оцінки;

- внести необхідні зміни в земельно-облікові документи.

Листом від 09.06.2023 №29-15-0.82-2250/2-23 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області на адвокатський запит повідомило, що відповідно до наявних у Секторі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі та других примірників державних актів станом на 31.12.2012 за ФОП Андріяшевською Іриною Вікторівною не зареєстровано право власності, користування на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З висновку Одеського науково-дослідного інституту експертиз судової комісійної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №23-6441 від 19.12.2023 року вбачається, що:

- об`єкт нежитлової будівлі (торгівельний кіоск) площею 31 кв.м. (фактична площа), що належить Фізичній особі - підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівні, майже повністю (на 77%) розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 із кадастровим номером :02:003:3077;

- контури приміщення тимчасової споруди торгівельного кіоску, що належить Фізичній особі - підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівні, більшою частиною, площею 23,63 кв.м. (77%) накладаються на земельну ділянку площею 0,0380 га за адресою: із кадастровим номером :02:003:3077, а інша частина приміщення нежитлової будівлі (торгівельний кіоск), що належить Фізичній особі - підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівні площею 7,08 кв.м. (23%), не накладається на земельну ділянку площею 0,0380 га за адресою: Одеська обл., Біляївський район, село Великий Дальник, вулиця Маяцька. 15-Д із кадастровим номером :02:003:3077. Фактичні межі вищезазначеної земельної ділянки описано в дослідницькій частині висновку та графічно зображено у додатку «В» до висновку №23-6441;

- об`єкт нежитлової будівлі (торгівельний кіоск) площею 31 кв.м. це тимчасова споруда, яка розташована (більшою частиною, площею 23,63 кв.м.) на земельній ділянці за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вул. Маяцька, 15-Д із кадастровим номером :02:003:3077, є рухомим майном;

-для обслуговування та експлуатації нежитлової будівлі №15-Д, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у відповідності до державних будівельних норм та інших нормативних документів у галузі будівництва санітарних норм та правил, необхідна земельна ділянка існуючою площею земельної ділянки 0,0380 га.

Також в матеріалах справи наявні наступні документи:

- Договір оренди земельної ділянки від 16.01.2014, укладений між Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області (орендодавець) та Фізичною особою підприємцем Андріяшевським Олександром Володимировичем (орендар), згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в короткострокове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення розташовану за адресою: с. Великий Дальник вул. Маякська, 15-е Великодальницької сільської ради (в межах населеного пункту) Біляївського району Одеської області. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0015 га землі житлової та громадської забудови. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: відсутні. Інші об`єкти інфраструктури відсутні. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: відсутні Інші об`єкти інфраструктури- відсутні. Договір укладено на 1 (один) рік до 31.12.2014.

- Паспорт прив`язки стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності. Адреса або приблизне розташування ТС - Великодальницька сільська рада, село Великий Дальник, вулиця Маяцька № 15е. Замовник: ФОП Андріяшевська Ірина Вікторівна. Реєстраційний № 42/398. Реєстраційний № містобудівного кадастру Ве-4-СС1-42/398. Паспорт прив`язки виданий сектором містобудування, архітектури та інфраструктури Біляївської райдержадміністрації. Паспорт прив`язки дійсний до 28.10.2025. дата видачі 26 11 2020. Паспорт прив`язки містить схему розміщення ТС із зазначенням площі земельної ділянки згідно документами на землекористування 0,0035га.

- Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Фізичній особі-підприємцю Рожко Юрію Васильовичу в оренду строком на 5 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на території Великодальницької сільської ради Одеської області за адресою: с. Великий Дальник, вул. Маяцька, 15-д.

- Технічний паспорт на виробничий будинок нежитлова будівля-магазин за адресою: АДРЕСА_2 .

Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують підстави для зобов`язання Фізичної особи - підприємця Андріяшевську Ірину Вікторівну звільнити земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованої на ній нежитлової будівлі (торгівельного кіоску) площею 35 кв.м.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Оскільки у даному разі рішення суду першої інстанції апелянтом оскаржується лише в частині задоволенні місцевим господарським судом позовних вимог Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича про зобов`язання Фізичної особи - підприємця Андріяшевську Ірину Вікторівну звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованої на ній нежитлової будівлі (торгівельного кіоску) площею 35 кв.м., обставини щодо розгляду судом зустрічних позовних вимог Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни до Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича, Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконніими рішень, недійсним договору та скасування рішення про державну реєстрацію, в силу вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в апеляційному порядку не переглядаються.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.4 ст.373 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частиною першою ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України).

Пунктами «б», «ґ» статті 5 Земельного кодексу України передбачено, що земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю. Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (стаття 19 Земельного кодексу України).

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (частина 3 статті 78 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частина 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Частиною 3 ст.152 Земельного кодексу України передбачає можливість здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч.1 ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2020 року у справі №1940/1655/18 суд зазначив: «Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

3 аналізу зазначеної норми вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно тa їx обтяжень", є самовільним заняттям земельної ділянки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 556/1383/17 (провадження № 61-5895св22) зазначено, що: «у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у праві № 523/6532/14-ц (провадження № 61-7533св20), від 21 липня 2021 року у справі № 20/3561/18 (провадження № 61-16012св20), від 27 липня 2021 року у справі № 686/19201/15 провадження № 61-3808c621), від 18 листопада 2021 року у справі № 642/8771/19 провадження № 61-9957c621) вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 Цивільного кодексу України статей 152, 212 Земельного кодексу України, зокрема, вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

У постанові Верховного Суду від 05.01.2024 року у справі №367/7905/18 суд зазначив: «передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами акт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або вчинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства-без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо)».

За встановленими у даній справі обставинами вбачається, що Фізичній особі-підприємцю Рожко Юрію Васильовичу на праві приватної власності належить земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,0380 гектарів, розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вулиця Маяцька, 15-д, кадастровий номер земельної ділянки - :02:003:3077.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Фізичній особі - підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівні надано в оренду під розміщення торгового павільйону 35кв.м. твердого покриття за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вул. Маяцька, 15-Е. За вказаною адресою знаходиться стаціонарна тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності - торгівельний кіоск Фізичної особи - підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни.

Разом з тим, з висновку судової комісійної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, об`єкт нежитлової будівлі (торгівельний кіоск) площею 31 кв.м. (фактична площа), що належить Фізичній особі - підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівні, майже повністю (на 77%) розташований на земельній ділянці за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вул.Маяцька, 15-д із кадастровим номером :02:003:3077.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставини того, що відповідачем було безпідставно зайнята земельна ділянка, є такими, що відповідають таким стандартам, а відповідачем у даному випадку ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження наявності прав на спірну земельну ділянку кадастровий номер :02:003:3077.

Приймаючи до уваги те, що умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, зокрема, попередньо отриманого рішення органу місцевого самоврядування про її надання саме відповідачу (а не іншій фізичній особі, на що посилається відповідач), а відсутність таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки, у відповідача відсутні правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, що фактично підтверджує факт самовільного зайняття земельної ділянки, крім того матеріалами справи підтверджено, що торговельний кіоск відповідача за первісним позовом майже повністю (на 77%) розташований на земельній ділянці кадастровий номер :02:003:3077, яка належить позивачу на праві приватної власності, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що здійснення Фізичною особою підприємцем Андріяшевською Іриною Вікторівною самочинного будівництва торговельного кіоску в межах земельної ділянки кадастровий номер :02:003:3077, порушує права Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича на користування та розпорядження належної йому на праві приватної власності спірною земельною ділянкою.

При наданні оцінки діям сторін у спірних правовідносинах господарським апеляційним судом також враховано позицію Великої Палата Верховного Суду, викладену в ухвалі від 25.05.2023 у справі №909/1191/21, в якій Велика Палата зауважила наступне:

« 11. Колегія суддів зазначила, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) є однією із основоположних засад цивільного законодавства, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб».

В даному випадку, як вже зазначалося вище, судова колегія наголошує, що відповідачем не доведено суду недобросовісність позивача у вигляді суперечливої поведінки.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Щодо знесення за власний рахунок самочинно побудованої на вищезазначеній земельній ділянці нежитлової будівлі (торгівельного кіоску) площею 35 кв.м., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Також, Велика Палата Верховного Суду від 18.09.2024 року у справі №914/1785/22 виснувала, що якщо нежитлові приміщення є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, збудовані на земельній ділянці комунальної власності, що використовується власником цих приміщень без установлених законом підстав, ефективним способом захисту порушеного права власника земельної ділянки є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), зокрема шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності на такі приміщення та зобов`язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки у спосіб демонтажу нежитлових приміщень.

Рішення суду щодо демонтажу зазначених нежитлових приміщень має бути виконуваним не лише в добровільному порядку, але й шляхом вжиття виконавцем заходів примусового виконання (без участі відповідача, але його коштом) у разі його невиконання відповідачем у добровільному порядку та/або вчинення перешкод у його виконанні.

Отже, колегія судді зазначає, що нежитлове приміщення (торгівельний кіоск) загальною площею 31 кв. м, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Великий Дальник, вул.Маяцька,15-Д із кадастровим номером :02:003:3077, є тимчасовою спорудою, яка не відноситься до нерухомого майна, відповідач використовує спірну земельну ділянку позивача без установлених законом підстав, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 391 Цивільного кодексу України.

Отже, враховуючи, що право користування земельною ділянкою площею 0,0380 га із кадастровим номером :02:003:3077 у відовідача не виникло, колегія суддів зазначає, що розміщення на ній нежитлового приміщення (торгівельного кіоску) загальною площею 31 кв. м чи іншим чином користування нею суперечить волі її дійсного власника, а саме, Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича та створює перепони для власника у здійсненні права власності, що суперечить нормам чинного законодавства та засадам добросовісності поведінки користувачів земельними ділянками..

Водночас господарським апеляційним судом судом при вирішенні справи було також враховано положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена в другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168);

критеріями сумісності заходу втручання у право власності з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

У цьому контексті апеляційний суд зауважує, що відповідно до чітких та зрозумілих вимог чинного законодавства обов`язковою умовою використання земельної ділянки під забудову є наявність в особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів свідчить про самовільне її зайняття. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для повернення самовільно зайнятої земельної ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними.

Зважаючи на встановлені вище обставини справи, апеляційний суд зазначає, що відповідач перед проведенням спірної забудови (встановлення торгівельного кіоску), ознайомившись зі змістом земельного та цивільного законодавства, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про незаконність його встановлення на земельній ділянці, яка наразі належить на праві приватної власності позивачу, за відсутності при цьому у відповідача жодних правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку. Натомість, проігнорувавши вимоги чинного законодавства, відповідач, здійснивши таке встановлення торговельного кіоску, фактично взяв на себе ризики, пов`язані, у тому числі, із можливим знесенням самочинно збудованого об`єкта.

Крім того, виходячи з наявних в матеріалах справи паспорту прив`язки стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, а також рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 28.10.2020 №129, Фізичній особі-підприємцю Андріяшевській Ірині Вікторівні було надане тверде покриття для розміщення торгового павільйону за іншою адресою, аніж перебуває спірна земельна ділянка ФОП Рожко Ю.В., а саме: АДРЕСА_1 . Тому судова колегія відхиляє доводи відповідача щодо наявності у нього прав саме на спірну земельну ділянку позивача. Посилання на те, що, навпаки, позивач не дотримався норм земельного законодавства при отриманні землі у приватну власність, колегією суддів розглянуті та відхилені, оскільки таке не доведено апелянтом ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами у справі, виходячи з зазначених вище за текстом постанови норм чинного процесуального законодавства та судової практики.

За таких обставин, дослідивши наявні матеріали справи, враховуючи при цьому, що право позивача на звільнення належної йому земельної ділянки від самочинно побудованого на ній торгівельного кіоску, є доведеним, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність, обґрунтованість та необхідність задоволення первісного позову про зобов`язання Фізичної особи - підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни звільнити земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованої на ній нежитлової будівлі (торгівельного кіоску) площею 35 кв.м.

Отже, у зв`язку із вищенаведеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Рожко Юрія Васильовича у повному обсязі в оскаржуваній частині рішення. При цьому помилкове застосування судом норм цивільного законодавства стосовно нерухомого майна (в той час, як в даному випадку у відповідача є наявною тимчасова споруда) не призвело до постановлення місцевим господарським судом невірного висновку та не може бути підставою для його скасування відповідно до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України з мотивів, викладених в постанові суду апеляційної інстанції.

Доводи скаржника про те, що судові витрати з судової експертизи мали були залишені за позивачем, колегією суддів також відхиляються, оскільки ч.4 ст.129 Господарського кодексу України визначено, що судові витрати, до складу яких входять і витрати за проведену судову експертизу, у разі задоволення судом позовних вимог в повному обсязі покладаються на відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене вище, судова колегія наголошує, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого відображення під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі, а фактично зводяться лише до незгоди з висновками місцевого господарського суду в оскаржуваній частині, що не є підставою для їх визнання неправомірними.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року у справі №916/2933/23 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Андріяшевської Ірини Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 12.02.2025 року у справі №916/2933/23 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 12 лютого 2025 року у справі №916/2933/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 26 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді С.І. Колоколов

Я.Ф. Савицький