ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/232/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді С.І. Колоколова,

суддів: Г.І. Діброви, Я.Ф. Савицького,

секретар судового засідання: Р.О. Кратковський,

за участю представників:

від позивача: А.О. Натина,

від відповідача: Л.Г. Рябко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024, повний текст складено 12.11.2024

у справі №916/232/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича

про стягнення 2 217 600,00 грн,

суддя суду першої інстанції: Ю.С. Бездоля

місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ (надалі також Товариство, ТОВ «ПРОДРЕНТ») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича (надалі також ФОП Бороденко В.А.) про стягнення 2217600,00 грн неустойки (штрафу) за невиконання обов`язку з повернення орендованого приміщення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач не повернув позивачу об`єкт оренди за договором оренди від 29.08.2020, не звільнив орендоване приміщення від свого майна, а тому, на переконання позивача, у останнього наявне право на стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати орендної плати за порушення договірних умов щодо строку повернення майна з оренди, на підставі абзацу 5 пункту 8.3 договору, за період з 01.01.2022 по 31.12.2023.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ 1108800,00 грн орендної плати та 16632,00 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що з договору оренди нежитлового приміщення від 29.08.2020 вбачається, що останній був укладений строком до 01.02.2021, при цьому на відповідача (орендаря) був покладений обов`язок повідомляти орендодавця не пізніше ніж за 30 календарних днів про звільнення приміщення, що орендується, та здати його за актом здачі-приймання у належному справному стані (п.5.1.9 договору). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення/листи з боку відповідача про намір повернути орендоване приміщення; також, в матеріалах справи відсутні будь-які акти про повернення орендованого приміщення; окрім того, за ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором; при цьому, господарський суд прийняв до уваги наявні в матеріалах справи докази здійснення відповідачем оплат у 2023 році, зокрема, із призначенням платежу плата за оренду, в рахунок оренди складу вул. Агрономічна, 205/3, а отже дійшов висновку, що в силу вимог ст. 764 ЦК України строк дії договору оренди був поновлений на строк, визначений в ньому. Так, проаналізувавши наявні матеріали справи та позиції сторін, суд дійшов висновку про продовження між сторонами орендних правовідносин.

Окремо місцевий господарський суд зазначив, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження обставин створення позивачем перешкод відповідачу у доступі та користуванні орендним приміщенням та у доступі до майна відповідача.

Суд першої інстанції, оцінюючи правову природу відносин, що склалися між сторонами у спірний період, користуючись принципом jura novit curia (суд знає закони), дійшов висновку про те, що стягувані у даній справі платежі за своєю суттю є орендною платою за період з 01.01.2022 по 31.12.2023, а відтак суд виснував про наявність підстав для стягнення з відповідача 1108800,00 грн орендної плати за визначений період, оскільки вказаний розмір заборгованості встановлений за наявними матеріалами справи та відповідачем не спростований.

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Фізична особа-підприємець Бороденко Володимир Анатолійович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/232/24 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України. Так, у цій справі суд першої інстанції фактично розглянув питання наявності орендних правовідносин між сторонами, які позивачем не були заявлені як позовні вимоги та які вже були предметом спору в іншій справі №916/2699/23 за позовом ТОВ «Продрент» до ФОП Бороденко про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення, залишеній судом без розгляду. Таким чином, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності, оскільки суд не має права змінювати обсяг і предмет позову, та принцип правової визначеності. У цій справі господарський суд першої інстанції, приймаючи рішення про стягнення орендної плати за договором оренди, вийшов за межі позовних вимог, які полягають у стягненні неустойки (штрафу) у разі припинення договору найму (оренди), якщо наймач (орендар) не виконує обов`язку негайно повернути річ наймодавцеві на підставі ст. 785 (Цивільного кодексу) ЦК України.

Також скаржник вказує, що місцевий господарський суд у цій справі неправильно застосував принцип jura novit curia, допустив його безмежне застосування та порушив право на справедливий суд, оскільки здійснив не застосування правильних норм права, а ухвалив рішення з інших підстав і предмету позову.

На переконання апелянта, судом першої інстанції не надано оцінку доказам припинення договору оренди та безпідставно встановлено наявність орендних відносин між сторонами після письмового заперечення наймодавця (орендодавця). Так, позивач 10 лютого 2022 року листом №24П-22 повідомив відповідача про вимогу звільнення приміщення у строк до 1 березня 2022 року, чим заперечив поновлення договору оренди б/н від 29.08.2020 р. на строк, який був встановлений договором і який завершився Цим позивач фактично встановив припинення орендних відносин на підставі ст. 764 ЦК України, чому суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Викладене свідчить, що у відповідності до ст.764 ЦК України договір оренди б/н від 29.08.2020 не був поновленим на наступний строк після 01.03.2022, як помилково встановлено судом першої інстанції.

Окремо скаржник зазначає, що позивач після направлення відповідного листа позбавив відповідача доступу до орендованого приміщення, що одночасно позбавило відповідача доступу до його товару. Тобто відповідач позбавлений не тільки об`єктивної можливості вільного доступу до товару з метою звільнення приміщення, але і фактично можливості здійснювати підприємницьку діяльність.

Викладене, на думку апелянта, свідчить, що вимоги позивача про сплату неустойки (штрафу) за прострочення повернення орендованого приміщення з оренди згідно ч.2 ст. 785 ЦК України не підлягають задоволенню через протиправні дії орендодавця.

Окремо скаржник вказує, що платіжні квитанції, на підставі яких судом встановлено поновлення договору оренди приміщення, є недостовірними та неналежними доказами у справі.

Апеляційну скаргу зареєстровано Південно-західним апеляційним господарським судом 29.11.2024 за вх.№4517/24.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді С.І. Колоколова, суддів: Г.І. Діброви, Я.Ф. Савицького, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2024.

Також скаржником подано дублікат апеляційної скарги (вх.№4517/24/Д1 від 02.12.2024), до якої додано докази надсилання апеляційної скарги позивачу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/232/24. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/232/24 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Одеської області.

10.12.2024 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/232/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2024 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/232/24 залишено без руху. Встановлено скаржнику строк, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, для усунення наступних недоліків апеляційної скарги: надати докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 19958,40 грн. Роз`яснено скаржнику, що якщо не буде усунуто недоліки апеляційної скарги, апеляційна скарга вважається неподаною і підлягає поверненню.

19.12.2024 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/232/24. Встановлено позивачу строк до 27.01.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 27.01.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/232/24 призначено на 13.02.2025 о 10:30 год.

12.02.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник також просить поновити строк на його подачу.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

За змістом частини першої статті 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відтак, строк на подання відзиву на апеляційну скаргу є строком, встановленим судом, а тому може підлягати продовженню, а не поновленню.

З огляду на зазначене, а також те, що клопотання позивача подано після закінчення строку на подачу відзиву, колегія суддів відмовляє у його задоволенні, а відзив залишає без розгляду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 задоволено відповідне клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Судове засідання, призначене на 13.02.2025, не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №916/232/24 відбудеться 03.04.2025 об 11:30 год.

При цьому, колегією суддів враховувалось наступне.

Згідно з приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення розумний строк в рішенні у справі Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судова колегія постановила розглянути вказану апеляційну скаргу у розумний строк.

Судове засідання, призначене на 03.04.2025, не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Колоколова С.І. з 02.04.2025 по 01.05.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №916/232/24 відбудеться 29.05.2025 об 11:30 год.

У судове засідання 29.05.2025 з`явились представники сторін. Представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача заперечував проти її задоволення.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

29.08.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Бороденко Володимиром Анатолійовичем (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до п.1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає для здійснення діяльності, передбаченої його Статутом, у строкове платне користування на умовах, визначених цим договором, наступне нежитлове приміщення (частину приміщення) (далі - приміщення, що орендується): адреса: м. Одеса, вул. Агрономічна, 205/3; приміщення, що орендується, становить частину складської будівлі під літ. К - одне складське приміщення, що знаходиться в вищезазначеній будівлі; загальна площа приміщення, що орендується: одне складське приміщення площею 880 кв.м.

Згідно з п.2.1 договору приміщення, що орендується, використовується з метою зберігання товарів народного споживання, у т.ч. меблі, декор.

За п.п. 3.1-3.5 договору приймання-передача приміщення, що орендується, здійснюється представниками сторін; приміщення, що орендується, повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем протягом 3 календарних днів з дати підписання цього договору; при передачі об`єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується представниками сторін; в акті здачі-приймання зазначаються розмір приміщення, що орендується, його технічний та експлуатаційний стан, зауваження орендатора щодо недоліків, якщо вони є, та порядок їх усунення; підписання акту здачі-приймання підтверджує, що приміщення, яке орендується, знаходиться в справному технічному стані та придатне для його експлуатації орендарем для цілей, визначених п.2.1 цього договору.

Пункт 4.1 договору визначає, що орендодавець зобов`язаний: у 3-денний строк після набуття чинності цим договором надати приміщення, що орендується, орендареві за актом здачі-приймання; проводити капітальний ремонт приміщення, що орендується; забезпечити зовнішню охорону приміщення, що орендується; у випадку знищення, пошкодження або розкрадання товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться в приміщені, що орендується, з вини орендодавця, що випливає з невиконання п.4.1.3 цього договору - відшкодувати орендарю збитки; здійснювати амортизаційні відрахування та використовувати їх відповідно до чинного законодавства України на відновлення складових приміщень, що орендуються.

У відповідності до п.п. 5.1.4, 5.1.5, 5.1.9 договору орендар зобов`язаний: використовувати приміщення, що орендується, з метою здійснення своєї статутної діяльності та виключно для цілей, зазначених в п.2.1 цього договору; своєчасно вносити плату за користування приміщенням, що орендується; повідомляти орендодавця не пізніше ніж за 30 календарних днів про звільнення приміщення, що орендується, та здати його за актом здачі-приймання у належному справному стані.

Згідно з п.5.2.5 договору орендар має право після спливу строку цього договору на переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк, у випадку, якщо орендар належно виконував свої обов`язки за цим договором.

Відповідно до п.п. 6.1, 6.2 договору за орендне користування приміщенням, що орендується, орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату із розрахунку у розмірі 52,50 грн. за 1 кв.м приміщення, (у т.ч. 2,50 грн. за 1 кв.м приміщення - експлуатаційні витрати), що орендується, всього щомісячно 46200 грн. без ПДВ; орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця незалежно від результатів господарської діяльності орендаря.

За п.п. 7.1-7.5 договору повернення орендодавцю приміщення, що орендується, здійснюється представниками сторін; сторони повинні приступити до передавання приміщення, що орендується, не пізніше 2 календарних днів до моменту закінчення строку дії (припинення дії) цього договору; приміщення, що орендується, повинно бути передано орендарем не пізніше дати закінчення строку дії цього договору, а у випадках дострокового розірвання договору - не пізніше дати припинення дії цього договору; при передачі приміщення, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується представниками сторін; в акті здачі-приймання зазначається технічний стан приміщення, що орендується, на дату його повернення орендодавцю; приміщення, що орендується, повинно бути передано орендодавцю у тому ж стані, в якому воно було передано в орендне користування з урахуванням нормального зносу.

Відповідно до п.п. 8.1, 8.2 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України; порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; сторони не несуть відповідальності за порушення своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно сталося не з їх вини.

Пункт 8.3 договору визначає, що орендар несе наступну відповідальність, зокрема: - за несвоєчасне попередження орендодавця про дострокове розірвання договору (за 30 календарних днів) штраф у розмірі 20% від загальної суми орендної плати, що підлягає сплаті за цим договором; невиконання обов`язку щодо повернення приміщення, що орендується, орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної плати за користування приміщенням, що орендується, за час прострочення.

За п.п. 11.1, 11.3, 11.4 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє по 1 лютого 2021 р.; цей договір припиняється у разі відчуження орендодавцем приміщення, що орендується; зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору; зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін.

В матеріалах справи наявний підписаний обома сторонами акт здачі-приймання, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування наступне нежитлове приміщення: адреса: м. Одеса, вул. Агрономічна, 205/3; приміщення, що орендується, становить частину складської будівлі під літ. К - одне складське приміщення; загальна площа приміщення, що орендується: 880 кв.м.

Також на підтвердження позовних вимог позивачем надано:

- платіжні інструкції із визначенням призначення платежу - сплата за оренду нежитлового приміщення, платник - Бороденко В.А. (ідентифікаційний код платника - НОМЕР_1 ), отримувач - ТОВ ПРОДРЕНТ, а саме: від 20.09.2023 на суму 21437 грн., від 20.09.2023 на суму 21790 грн., від 18.03.2024 на суму 7540 грн., від 20.09.2023 на суму 7600 грн., від 18.03.2024 на суму 7420 грн., від 20.09.2023 на суму 15000 грн.;

- акт №1 відкриття приміщення від 11.04.2023 (мова документу - російська, перекладу не надано);

- угоду від 01.08.2023 (мова документу - російська, перекладу не надано);

- документ інвентаризації (мова документу - російська, перекладу не надано).

Відповідачем зі свого боку надано до суду наступні документи:

- роздруківки грошових переказів, де отримувачем значиться Крипаєв С.В., а саме: 29.08.2023 на суму 7600 грн., від 08.09.2023 на суму 15000 грн., від 28.07.2023 на суму 2651 грн., від 04.10.2023 на суму 7540 грн.; від 22.12.2023 на суму 7420 грн.; 26.10.2023 на суму 7540 грн.;

- акти про не допуск в орендоване приміщення від 28.02.2022 та від 28.08.2023, складені та підписані ФОП Бороденко В.А. та Володченко І.В., в яких зазначено, що ці акти складено ФОП Бороденко В.А., який є орендарем нежитлових приміщень, за адресою: м. Одеса, вул. Агрономічна, 205/3, літ. К, площею 880 кв.м. та Володченко І.В. на засвідчення факту не допуску ФОП Бороденка В.А. до орендованого у ТОВ ПРОДРЕНТ складського приміщення, в якому знаходиться майно ФОП Бороденка В.А., у таких актах зазначено, що на вхідних металевих воротах в орендоване приміщення зрізаний навісний замок ФОП Бороденка В.А. та встановлено інший навісний замок чорного кольору; вхід до орендованого приміщення неможливий;

- фотоматеріали (дверей, замків, зірваних замків), зроблені відповідачем в односторонньому порядку;

- роздруківки скріншотів переписки в месенджері Viber;

- інвентаризаційна відомість вартості товару ФОП Бороденко В.А. станом на 23.02.2022; інвентарний акт вартості товару на складі (мова документу - російська, перекладу не надано);

- протокол адвокатського огляду від 20.02.2024, складений та підписаний адвокатами Рябко Л.Г., Швець В.А., в якому зазначено про огляд стану видимих ззовні частин приміщення, орендованого ФОП Бороденко В.А. на підставі договору оренди від 29.08.2020; орендоване приміщення знаходиться на території складської бази та позначено літ. К; у такому протоколі зазначено, що на час огляду вхід в орендоване приміщення через металеві ворота пофарбовані в сирій колір закритий; на металевих воротах наявні два навісні замки: замок №1 - стального кольору, замок №2 - чорного кольору, ворота загороджені дерев?яними палетами; за повідомленням особи, яка перебувала на території бази, та є вантажником, замок №1 належить орендарю, замок №2 встановлений представниками ТОВ ПРОДРЕНТ з початку 2022 року; тобто, відсутній вільний доступ для ФОП Бороденко В.А. в орендоване приміщення; місце складання протоколу: АДРЕСА_1 ; у вказаному акті також містяться фотоматеріали;

- фото паспорта виїзду за кордон Бороденка В.А.

Також в матеріалах справи наявні наступні листи:

- лист ТОВ ПРОДРЕНТ до ФОП Бороденко В.А. від 10.02.2022 №2411-22 (вказаний лист наданий відповідачем, мова документу російська, перекладу не надано);

- лист ТОВ ПРОДРЕНТ до ФОП Бороденко В.А. від 30.05.2023 №22/23, в якому вказано наступне: між ТОВ ПРОДРЕНТ та ФОП Бороденко В.А. були укладені нижчезазначені договори оренди нежитлового приміщення, відповідно до яких Товариство передало у тимчасове платне користування орендарю частину складської будівлі під літ. К, загальною площею 880 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Агрономічна, 205/3: 1) договір оренди нежитлового приміщення від 01 лютого 2021 року; 2) договір оренди нежитлового приміщення від 01 січня 2022 року; приміщення були передані в оренду у належному стані на умовах та у строки передбачені договором; наразі, з метою відновлення втрачених документів та задля дотримання усіх формальних правил оформлення документації по вищезазначеним договорам, направляємо акти здачі-приймання приміщення та з оренди до договору від 01 лютого 2021 року та від 01 січня 2022 року; просимо підписати акти та направити підписані екземпляри на адресу Товариства (або передати нарочно), протягом 3 (трьох) календарних днів з дати отримання цього листа;

- вимога ТОВ ПРОДРЕНТ до ФОП Бороденко В.А. від 30.05.2023 №20/23, в якій вказано наступне: 01 січня 2022 року між ТОВ ПРОДРЕНТ та ФОП Бороденко В.А. був укладений договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого Товариство передало у тимчасове платне користування орендарю частину складської будівлі під літ. К, загальною площею 880 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Агрономічна, 205/3; приміщення передавалось в оренду на період строку дії договору, який сплив 01 січня 2023 року; згідно пункту 7.3 договору приміщення, що орендується, повинно бути передано орендарем не пізніше дати закінчення строку дії цього договору, про що складається відповідний акт здачі-приймання приміщення (пункт 7.4 договору); станом на дату цієї вимоги, не звільнили приміщення та не повернули його Товариству, тобто виникло прострочення виконання обов`язку з повернення приміщення з оренди на 6 (шість місяців); разом із цим, вимагаємо погасити борг по сплаті орендної плати за увесь період дії договору, а саме: з 01 січня 2022 року по 01 січня 2023 рік, оскільки жодного орендного платежу на рахунок Товариства не надходило; на підставі вищевикладеного вимагаємо: звільнити приміщення та повернути його Товариству (не пізніше 7 семи календарних днів з дати направлення цієї вимоги); 2) сплатити борг перед Товариством за оренду приміщення (сума основного боргу становить 554400 гривень) з урахуванням усіх штрафних санкцій передбачених договором (зокрема й за несвоєчасне повернення приміщення з оренди згідно абзацу 5 пункту 8.3 договору).

Неповернення об`єкту оренди стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної орендної плати.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки (штрафу) за невиконання обов`язку з повернення орендованого приміщення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку про продовження між сторонами орендних правовідносин, а відтак, стягувані у даній справі платежі за своєю суттю є орендною платою.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини другої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Так, як вже зазначалось, у даній справі позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки (штрафу) за невиконання обов`язку з повернення орендованого приміщення.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, про факт припинення орендних правовідносин стверджують обидві сторони по справі.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи частково позов, та зазначаючи про стягнення з відповідача орендної плати, фактично вирішив незаявлену позовну вимогу, чим вийшов за межі позовних вимог та порушив норми процесуального права, а саме ч.2 ст.237 ГПК України.

Апеляційна колегія зауважує, що у випадку встановлення продовження та чинності орендних правовідносин, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову, оскільки користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов (неправомірне користування майном), у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам ЦК України та Господарського кодексу України. Тобто, стягнення орендної плати та неустойки регулюються різними положеннями ЦК України, при цьому, у даній справі позивачем заявлено до стягнення саме неустойку, а не орендну плату.

Відтак, рішення суду першої інстанції у цій частині ухвалено з порушенням норм процесуального права, а відтак, підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог по суті.

Відповідно до ч.1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У відповідності до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

За ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відтак, положення ЦК України визначають умови пролонгації договору оренди, зокрема, відсутність заперечень наймодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 10 лютого 2022 року листом №24П-22 повідомив відповідача про вимогу звільнення приміщення у строк до 1 березня 2022 року, чим заперечив поновлення спірного договору оренди. При цьому, у подальшому позивач також направляв вимоги про підписання актів приймання-передачі.

Колегія суддів зазначає, що вказані обставини також підтверджуються і відповідачем, який зазначає про припинення орендних відносин на підставі ст. 764 ЦК України.

З огляду на зазначене, колегія суддів виснує, що договір оренди нежитлового приміщення від 29.08.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ та Фізичною особою-підприємцем Бороденко Володимиром Анатолійовичем, припинився та не був поновленим на новий строк.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи та підтверджується сторонами, обов`язок із повернення орендованого приміщення орендодавцю орендар не виконав.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України, статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору оренди права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Таким чином, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Припинення договору не звільняє сторін від виконання зобов`язань, що виникли під час дії такого договору. В той же час, положення припиненого договору не можуть породжувати для сторін договору після його розірвання нові обов`язки щодо виконання такого договору.

Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним. При цьому, для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Таким чином, яким би способом в договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільний кодекс України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем у справі правомірно заявлено до стягнення саме неустойку (штраф) за невиконання обов`язку з повернення орендованого приміщення.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що позивач після направлення відповідного листа позбавив відповідача доступу до орендованого приміщення, що одночасно позбавило відповідача доступу до його товару. Викладене, на думку апелянта, свідчить, що вимоги позивача про сплату неустойки (штрафу) за прострочення повернення орендованого приміщення з оренди згідно ч.2 ст. 785 ЦК України не підлягають задоволенню через протиправні дії орендодавця.

Скаржник зазначає, що вказані обставини підтверджуються актами про не допуск в орендоване приміщення від 28.02.2022 та від 28.08.2023, фотоматеріалами, протоколом адвокатського огляду від 20.02.2024.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що cуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані відповідачем акти про не допуск в орендоване приміщення від 28.02.2022 та від 28.08.2023, фотоматеріалами та протокол адвокатського огляду від 20.02.2024, колегія суддів зазначає, що вказані докази не свідчать про протиправність дій орендодавця та неможливість відповідачем повернути орендоване приміщення з огляду на наступне.

Так, вказані акти та протокол складені відповідачем в односторонньому порядку. При цьому, матеріали справи не містять доказів запрошення відповідачем позивача для огляду приміщення. Матеріали справи також не містять доказів звернення відповідача до позивача з пропозицією узгодити дату та час для можливості вивозу належного відповідачу майна.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у відповідності до п.п. 5.1.9 договору орендар зобов`язаний повідомляти орендодавця не пізніше ніж за 30 календарних днів про звільнення приміщення, що орендується, та здати його за актом здачі-приймання у належному справному стані.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачем направлялись позивачу вимоги про підписання актів приймання-передачі приміщення. Між тим, обов`язку з повернення орендованого приміщення орендар не виконав.

Враховуючи викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів виснує, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ про стягнення 2217600,00 грн неустойки (штрафу) за невиконання обов`язку з повернення орендованого приміщення підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Тобто, обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення.

При цьому, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити

У цих висновках Південно-західний апеляційний господарський звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі №199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки колегія суддів виходить з такого.

Положеннями статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті Цивільного кодексу України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Верховний Суд неодноразово вказував, що принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19).

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).

Разом з тим, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії значно та надмірно, які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Колегія суддів зауважує, що визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, враховуючи статус відповідача як фізичної особи-підприємця, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, причини несвоєчасного виконання зобов`язання відповідачем, притримуючись принципу справедливого балансу інтересів сторін, беручи до уваги невідповідність розміру стягуваної неустойки з наслідками порушення зобов`язання, запровадження на всій території країни воєнного стану, періодичних ракетних обстрілів, що вочевидь призводить до численних руйнувань промислових та цивільних об`єктів, суд апеляційної інстанції вважає за можливе зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки на 50% до 1108800,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказав, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

Апеляційний суд вважає, що зменшення розміру пені забезпечує дотримання балансу інтересів сторін та принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Визначення розміру, на який зменшуються нараховані штрафні санкції, є суб`єктивним правом суду, і в даному випадку ним було дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін та враховані обставини справи.

При цьому, зменшення розміру неустойки не впливає на розподіл судового збору.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.2 ст.277 Господарського процесуального кодексу України може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 284 ГПК України,

апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2024 у справі №916/232/24 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« 1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бороденка Володимира Анатолійовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОДРЕНТ (65031, Одеська обл., м. Одеса, вул. Агрономічна, буд. 205/3, код ЄДРПОУ 42857 /один мільйон сто вісім тисяч вісімсот/ грн. 00 коп. неустойки (штрафу) за невиконання обов`язку з повернення орендованого приміщення та 33264 /тридцять три тисячі двісті шістдесят чотири/ грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви.

3.В решті позову відмовити.»

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2025 у справі №916/232/24 залишити без змін.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.06.2025.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Я.Ф. Савицький