ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. Справа№ 910/5810/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025

у справі № 910/5810/24 (суддя Капцова Т.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Індустріальне обладнання" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустріальне обладнання» (далі - позивач; ТОВ «Індустріальне обладнання»; заявник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (надалі - відповідач; ТОВ «Оператор газотранспортної системи України»; апелянт; скаржник) про стягнення 9 415 746,24 грн, з яких: 9 373 656,00 грн - заборгованість за поставлений товар, 41 950,40 грн - 3% річних, 139,84 грн - пеня.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2024, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 та Верховного суду від 28.01.2025, закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 9 373 656 грн, в іншій частині позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 33 320,85 грн 3% річних, 111,06 грн пені та 501,48 грн витрат зі сплати судового збору.

У вересні 2024 року до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024, з відповідача на користь позивача стягнуто 80 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, в іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.01.2025 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024 у справі № 910/5810/24 скасовано, а справу № 910/5810/24 у частині вирішення питання про розподіл судових витрат за наслідками її розгляду в суді першої інстанції направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 заяву ТОВ "Індустріальне обладнання" про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/5810/24 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" на користь ТОВ "Індустріальне обладнання" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

За висновками місцевого господарського суду, з огляду на ціну позову, обсяг та зміст наданих адвокатом позивача послуг, а також закриття провадження у справі в частині вимог щодо сплати основного боргу та часткове задоволення позову в іншій частині, обґрунтованими, пов`язаними з розглядом цієї справи та документально підтвердженими є витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 40 000,00 грн, які мають йому бути відшкодовані відповідачем. Інша частина витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 408 335,10 грн покладається на позивача.

Не погоджуючись із прийнятим додатковим рішенням, ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24 та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити ТОВ "Індустріальне обладнання" у стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване судове рішення в частині стягнення 40 000,00 грн є таким, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, обставинам справи, а також таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, з огляду на вказані у цій справі висновки Верховного Суду, необхідним було встановити причини неподання позивачем доказів понесення судових витрат датованих до 09.09.2024 саме до закінчення судових дебатів, та у разі їх наявності - перевірити чи є ці причини поважними, а також надати оцінку доказам, датованим після 09.09.2024.

Скаржник вказує, що: поданим позивачем документам, в залежності від відповідної дати їх складання, місцевим господарським судом не було надано оцінки із урахуванням висновків та вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 28.01.2025; не було встановлено поважності причин неможливості подання позивачем доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів - 09.09.2024; не наведено мотивів з яких суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача 40 000,00 грн.

Також, на переконання відповідача, всі документи, що стосуються нібито понесених витрат до 09.09.2024 не повинні були прийматись судом 1-ої інстанції до уваги при прийнятті додаткового рішення.

Апелянт звернув увагу й на те, що фактично місцевим господарським судом викладено самостійний висновок щодо обґрунтування причин неподання відповідних документів позивачем без оцінки та аналізу дійсних обставин справи. Отже, позивачем не дотримано вимоги статті 221 ГПК України, що є самостійною підставою для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду.

Окремо скаржник акцентував, що судом першої інстанції не враховано співмірність між сумою стягнення витрат та сумою задоволених позовних вимог, оскільки з відповідача стягнуто лише 3% річних - 33 320,85 грн та пені - 111,06 грн.

Відповідач вважає окремі надані послуги з правничої допомоги такими, що не відносяться до правової допомоги, а саме: внутрішньоофісні наради стосовно справи № 910/5810/24; обговорення з представниками клієнта питань щодо шляхів врегулювання взаємовідносин та про стягнення заборгованості з ТОВ «Оператор ГТС України»; опрацювання матеріалів справи та підготовка вступного слова.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025, апеляційна скарга відповідача у справі № 910/5810/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24 призначено на 19.05.2025.

08.04.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «Індустріальне обладнання» просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Згідно аргументів заявника, апелянт не надав доказів того, що стягнута за оскаржуваним рішенням сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною. ТОВ «Індустріальне обладнання» вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та зазначає, що таке рішення не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань скаржника.

Представник апелянта в судовому засіданні 19.05.2025 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24 та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити ТОВ "Індустріальне обладнання" у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні 19.05.2025 проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вже зазначалось апеляційним господарським судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2024, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 та Верховного суду від 28.01.2025, закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 9 373 656 грн, в іншій частині позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 33 320,85 грн 3% річних, 111,06 грн пені та 501,48 грн витрат зі сплати судового збору.

13.09.2024 від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 448 335,10 грн.

Заперечуючи щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, відповідач зазначав про те, що ця справа є справою незначної складності, до того ж провадження щодо стягнення основного боргу було закрито, а в частині вимог щодо стягнення пені та 3% річних позов задоволено частково. Крім того, до складу послуг включено дії, що не є правничою допомогою. З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у стягненні з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024, з відповідача на користь позивача стягнуто 80 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, в іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.01.2025 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2024 у справі № 910/5810/24 скасовано, а справу № 910/5810/24 у частині вирішення питання про розподіл судових витрат за наслідками її розгляду в суді першої інстанції направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скеровуючи справу на новий розгляд, Верховний Суд, серед іншого, зазначив, що:

«Причини, з яких позивач не подав доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів, а також їх поважність (за наявності відповідного обґрунтування) не одержали змістовної оцінки з наведенням відповідних мотивів.

Присуджуючи до стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені за результатами розгляду справи в суді першої інстанції, суди не дослідили та не надали належної оцінки, чи наводив позивач причини неподання доказів розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів; якщо так, чи є ці причини поважними та якими доказами вони підтверджуються (за наявності)».

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 заяву ТОВ "Індустріальне обладнання" про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/5810/24 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" на користь ТОВ "Індустріальне обладнання" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Згідно статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (ч. 6 ст. 129 ГПК України).

Одночасно, за змістом частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно, до закінчення судових дебатів у справі сторона повинна зробити заяву про подання доказів понесення нею судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Водночас, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, де зазначено, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

На підставі долучених до матеріалів справи документів, апеляційним господарським судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано належним чином засвідчені копії договору № 3125-1306 про надання правничої допомоги від 10.04.2024, укладеного між позивачем, як клієнтом, та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Ілляшев та партнери» (скорочено - Договір), рахунків із деталізацією від 15.05.2024 № 42415 на суму 109 346,27 грн, від 14.06.2024 № 42649 на суму 71 093,70 грн, від 11.07.2024 № 42860 на суму 88 834,00 грн, від 14.08.2024 № 43066 на суму 111 994,94 грн, від 10.09.2024 № 43250 на суму 67 066,19 грн, актів виконаних робіт (наданих послуг) від 20.05.2024 № 247, від 18.07.2024 № 345, від 26.07.2024 № 359, від 27.08.2024 № 393, від 10.09.2024 № 406, платіжних інструкцій від 20.05.2024 № 1884 на суму 109 346,27 грн, від 18.07.2024 № 1998 на суму 71 093,70 грн, від 26.07.2024 № 2020 на суму 88 834,00 грн, від 27.08.2024 № 2093 на суму 111 994,94 грн, від 11.09.2024 № 2138 на суму 67 066,19 грн.

Розділом 1 Договору передбачено, що юридична фірма зобов`язується здійснити захист, представництво, надати інші види правової допомоги клієнту на умовах, визначених цим договором та «Умовами надання юридичних послуг юридичною фірмою «Ілляшев та Партнери» (далі - Умови надання послуг), які є невід`ємною частиною цього договору.

За умовами пунктів 2.1 - 2.3 Договору до обов`язків юридичної фірми, зокрема, належать: захист прав і законних інтересів клієнта будь-яким адвокатом юридичної фірми; представництво інтересів та захист клієнта, надання йому інших видів правової допомоги адвокатами юридичної фірми в будь-яких державних органах та органах місцевого самоврядування, зокрема, у судах всіх рівнів та юрисдикцій, а також вчинення інших дій, необхідних для представництва та захисту клієнта, захисту його прав та законних інтересів; надання консультацій правового характеру, складання, підписання, подання та отримання клопотань, заяв, запитів, пояснень, позовних заяв, скарг, повідомлень, актів, протоколів, постанов та будь-яких інших документів, замовлення та виготовлення експертиз та інших відповідних процесуальних документів, зокрема отримання документів у процесі захисту інтересів клієнта.

Клієнт зобов`язаний відшкодувати юридичній фірмі витрати, пов`язані з виконанням договору, у розмірі та порядку, визначеному Умовами надання послуг; надати юридичній фірмі інформацію та документи в обсязі, необхідному для належного виконання положень Договору (пункти 3.2, 3.3 Договору).

Вартість послуг юридичної фірми, що надаються відповідно до Договору, визначається згідно з Умовами надання послуг. Розрахунки здійснюються в строки та порядку, визначеному Умовами надання послуг (пункти 5.1, 5.2 Договору).

Відповідно до преамбули Умов надання послуг, цей документ визначає засади співробітництва між юридичною фірмою та клієнтом, та становить невід`ємну частину договору, укладеного між юридичною фірмою, з однієї сторони, та клієнтом, з іншої сторони.

У пункті 2 Умов надання послуг визначено, що юридична фірма надаватиме клієнту будь-які послуги, що в загальному розумінні вважаються юридичними.

Визначення вартості послуг (гонорару) передбачено пунктом 5 Умов надання послуг, відповідно до якого:

- вартість послуг юридичної фірми, якщо інше не обумовлено з клієнтом або не визначено фіксованим тарифом, розраховується, виходячи з почасової ставки, встановленої юридичною фірмою для виконавця, та часу, витраченого на виконання завдання клієнта, при цьому одна година розподіляється на 10 (десять) шестихвилинних часток. Кожна шестихвилинна частка, що розпочалася, з метою визначення розміру гонорару враховується як повна (підпункт 5.1);

- вартість послуг за час, витрачений виконавцем на поїздки у справах клієнта, перебування в робочий час у справах клієнта в іншому місті, протягом якого завдання клієнта не виконувалось з поважних причин (під робочим часом розуміється відрізок дня з 8.00 до 22.00 незалежно від того, чи є такий день робочим), розраховується, виходячи з 50% почасової ставки, встановленої для виконавця (підпункт 5.2);

- очікування в будь-якому місці за межами офісу юридичної фірми враховується як виконання завдання (підпункт 5.3);

- у випадку одночасного виконання завдання кількома виконавцями (спільна участь в судових засіданнях, зустрічах з клієнтом, внутрішньоофісні наради тощо) вартість послуг розраховується окремо для кожного виконавця, виходячи з почасової ставки, встановленої юридичною фірмою для кожного виконавця, та часу, витраченого на виконання завдання клієнта (підпункт 5.4).

Згідно з пунктом 6 Умов надання послуг юридична фірма встановлює для кожного з спеціалістів почасову ставку, на основі якої здійснюється розрахунок гонорару юридичної фірми. Зазначена ставка може час від часу змінюватись партнерами юридичної фірми на свій власний розсуд. Клієнт має право ознайомлюватись в будь-який час з розмірами почасових ставок спеціалістів юридичної фірми та повідомляється про зміну таких ставок завчасно до такої зміни. На даний час розмір почасової ставки всіх спеціалістів юридичної фірми становить від 120 євро до 360 євро.

Відповідно до підпунктів 8.1, 8.2 пункту 8 Умов надання послуг юридична фірма, як правило, виставляє рахунки щомісячно. Разом із рахунком може надаватись деталізація, яка, як правило, містить номер та дату рахунку, до якого вона додається, період, за який виставляється рахунок, вид виконаних робіт із зазначенням дати виконання, виконавця, витраченого часу (у випадку розрахунку гонорару в залежності від витраченого часу), розміру премії, загальної вартості послуг за період, найменування витрат, їх розмір, загальний розмір витрат за період. При цьому така деталізація не є бухгалтерським документом.

Юридична фірма вживатиме всіх заходів для зменшення розміру витрат, що підлягають відшкодуванню клієнтом. Всі витрати, понесені при виконанні завдання клієнта, повинні по можливості бути документально підтверджені, при цьому клієнт погоджується, що в деяких випадках таке документальне підтвердження є неможливим. Незважаючи на вищезгадане, будь-яка витрата, що перевищує суму, еквівалентну 200 євро, повинна бути документально підтверджена обов`язково. Всі документи, що підтверджують понесення витрат, зберігаються в юридичній фірмі протягом 1,5 року (якщо інший строк не встановлений чинним законодавством) та можуть бути надані клієнту для ознайомлення в офісі юридичної фірми на його вимогу, отриману протягом строку зберігання (підпункт 9.1 пункту 9).

З матеріалів справи вбачається, що юридична фірма надала, а позивач прийняв і оплатив послуги на загальну суму 448 335,10 грн.

Вищенаведені акти виконаних робіт (наданих послуг) та рахунки із деталізацією містять найменування суб`єктів господарювання, зміст та обсяг господарської операції, підписи і печатки осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції та інші необхідні реквізити, тобто відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тому є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зазначеному розмірі не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу саме в цьому розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Так, у даному випадку судом першої інстанції враховано критерії визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема реальності (дійсності та необхідності) та розумності.

В межах вказаного судовою колегією враховується, що у деталізаціях послуг до рахунків від 15.05.2024 № 42415, від 14.06.2024 № 42649, від 11.07.2024 № 42860, від 14.08.2024 № 43066, від 10.09.2024 № 43250 визначено послуги, які поглинають одна одну, або повторюються декілька разів із витрачанням різного часу без зазначення конкретизації повторювання такої послуги. Крім того, позивачем не обґрунтовано необхідність участі у справі трьох адвокатів, які фактично дублювали послуги один одного, враховуючи, що, предмет спірних правовідносин не є новим та не становить складності та витрачання великої кількості часу для опрацювання, практика щодо розгляду судами таких спорів є однозначною, послідовною та має бути зрозумілою для адвоката.

На дане, за висновками судової колегії, обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Крім цього, колегія суддів акцентує, що підготовка як позовної заяви, так і відповіді на відзив не потребувала від адвокатів правового аналізу значного обсягу законодавства, судової практики щодо вирішення судових спорів про стягнення заборгованості за непоставлений товар та відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, та відповідно значних затрат часу та зусиль адвокатів, а тому, визначення у деталізаціях такої кількості часу на виготовлення заяв по суті справи, є значно завищеним та необґрунтованим, тобто не є реальним. Відповідно, заявлений розмір витрат на виготовлення адвокатами позову та відповіді на відзив не є співрозмірним із складністю справи та виконаною адвокатами роботою (наданими послугами), часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданим адвокатами послуг та виконаними роботами, ціною позову.

З вказаними висновками місцевого господарського суду погоджується й судова колегія та вважає такі вмотивованими.

Також, на переконання апеляційного господарського суду, правильними є висновки суду попередньої інстанції про те, що необґрунтованим є включення до переліку наданих послуг деталізації телефонних розмов позивача зі своїми представниками, оскільки, по-перше, такі послуги не підтверджені доказами, а по-друге, вони (послуги) не відповідають критерію розумності та необхідності, враховуючи, що розмова щодо питань варіантів урегулювання спору чи обговорення подальших дій щодо стягнення заборгованості з відповідача, є непослідовним після пред`явлення позову, а обговорення 26.07.2024 з клієнтом стратегії захисту інтересів та обговорення 07.08.2024 шляхів врегулювання взаємовідносин з відповідачем взагалі не є доречними, оскільки 22.07.2024 було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті, й позивач не міг змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог. Окрім того, з аналогічних підстав невмотивованим є й включення витрат на дорогу під час проведення зустрічі з позивачем 02.05.2024 та 05.06.2024 з відповідачем, а також таких послуг як внутрішньоофісні наради.

В свою чергу, колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта у відповідній частині щодо включення до правничої допомоги послуг, що фактично є послугами, що прямо не відносяться до правової допомоги.

За таких обставин, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2, 3 ст. 124, ч.ч. 5, 6 ст. 129 ГПК України, зважаючи на зазначені вище докази, що підтверджують надання виконавцем правничої допомоги клієнту, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивачем подано належні докази в обґрунтування обсягу наданих ним послуг і виконання робіт та їх вартості, наведено опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (ми) та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, колегія суддів вважає вмотивованими висновки про співмірність та розумність судових витрат у цій справі з урахуванням предмета спору, об`єму відповідної роботи, що є підставою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій у сумі 40 000 грн.

Зважаючи на наведене, на переконання колегії суддів обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про часткове задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення та покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн, оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співромірності та справедливості.

Щодо тверджень апелянта про неврахування місцевим господарським судом принципу пропорційності розподілу судових витрат (п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України), оскільки з відповідача стягнуто лише 3% річних - 33 320,85 грн та пені - 111,06 грн, чим не враховано співмірність між сумою стягнення витрат та сумою задоволених позовних вимог, судова колегія звертає увагу, що за ч. 8 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у цій справі, відповідачем подано докази сплати грошових коштів у розмірі 9 373 656,00 грн. При цьому, зазначені кошти перераховані останнім вже після звернення позивача з позовом до господарського суду, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність предмета спору у даній справі в частині стягнення 9 373 656,00 грн боргу, внаслідок чого останній закрив в цій частині провадження у справі № 910/5810/24 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Тим самим, з урахуванням закриття провадження у справі в частині вимог щодо сплати основного боргу та часткового задоволення позову в іншій частині, з огляду на приписи ч. 8 ст. 129 ГПК України, колегією суддів визнаються необґрунтованими аргументи скаржника щодо обов`язковості застосування при розподілі витрат на правничу допомогу правила, визначеного п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, в межах пропорційності розподілу судових витрат на правничу допомогу та визначення розміру таких враховуючи виключно суми коштів, що були стягнуті за відповідним рішенням суду.

В частині посилань відповідача про недотримання позивачем вимог статті 221 ГПК України при зверненні до господарського суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, що, на думку апелянта, є самостійною підставою для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду, колегія суддів зазначає, що в силу приписів ст.ст. 124 та 129 ГПК України позовна заява повинна містити лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, натомість докази на підтвердження розміру судових витрат можуть бути подані стороною або до закінчення судових дебатів у справі або ж протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тобто до ухвалення рішення суду розмір витрат сторони є орієнтовним, а остаточне визначення розміру витрат відбувається при поданні заяви про розподіл судових витрат. Вимога про подання відповідних доказів по мірі їх складення процесуальним законом не встановлена, тому доводи відповідача про те, що частина з доказів понесених позивачем судових витрат була у нього в наявності до закінчення судових дебатів, проте не була ним подана й необґрунтовано неможливість їх подання, не є підставою ані для залишення заяви без розгляду, ані для відмови в її задоволенні.

Так, разом з позовною заявою позивачем було заявлено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в сумі 200 000 грн (а.с. 12 т. 1).

Надалі, на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі вже 448 335,10 грн позивач долучив до матеріалів справи низку доказів, зокрема рахунок № 43250 від 10.09.2024, акт виконаних робіт (наданих послуг) № 406 від 10.09.2024, платіжну інструкцію № 2138 від 11.09.2024, які були створені після ухвалення судом рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні 09.09.2024 під час судових дебатів представник позивача наголосив на стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу (а.с. 64 т. 2).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, не всі докази, подані в обґрунтування понесених позивачем витрат, були вже підписані між адвокатом та позивачем на час судового засідання 09.09.2024.

Надалі, з дотриманням строків, визначених ч. 8 ст. 129 ГПК України, позивачем подано (13.09.2024) до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення 448 335,10 грн витрат за правничу допомогу, в якій зазначив, що надає докази витрат на професійну правничу допомогу та інших витрат у зв`язку з розглядом справи № 910/5810/24 у Господарському суді міста Києва.

Відтак, незважаючи на те, що позивач не зазначав причини неподання доказів розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів, такі докази він подав протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду першої інстанції. Тобто, подання одних доказів позивачем до закінчення судових дебатів, а інших, що створені після ухвалення судового рішення, узгоджується з правилами, визначеними ч.ч. 6, 8 ст. 129 ГПК України.

Подібні висновки щодо застосування положень частини 8 статті 129, статті 221 ГПК України викладені Верховним Судом у постановах від 24.02.2025 у справі № 910/6731/24, від 26.11.2024 у справі № 916/2168/22 та додатковій постанові від 18.12.2024 у справі № 911/826/23.

За викладеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що оскільки при ухваленні судового рішення в цій справі судом не було вирішено питання про всі судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом цієї справи, наявні правові підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, і такі висновки, викладені з урахуванням змістовної оцінки та наведенням відповідних мотивів.

Беручи до уваги вказане, судовою колегією критично оцінюються відповідні посилання відповідача.

Інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, взяті колегією судів до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

За висновками судової колегії, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване судове рішення в частині стягнення 40 000,00 грн є таким, що прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, обставинам справи, а також таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного додаткового рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24 - залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі № 910/5810/24 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України".

4. Справу № 910/5810/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.06.2025.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков