ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2533/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ата-Сервіс»

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025, ухвалене суддею Степановою Л.В., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 11.02.2025

у справі № 916/2533/24

за позовом: Болградської міської ради Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ата-Сервіс»

про: стягнення 171408,35 грн,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Болградська міська рада Одеської області (далі Рада) звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ата-Сервіс» (далі ТОВ «Ата-Сервіс»), в якому (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) просила суд стягнути з останнього загалом 171408,35 грн безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,2436 за період з 01.08.2023 по 31.05.2024.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 у справі № 916/2533/24 позов Ради задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Ата-Сервіс» на її користь 171408,35 грн за користування земельною ділянкою та 3028 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що:

- адресу відповідача не надходили від позивача рішення Ради № 1928-VIII разом з двома проектами договорів оренди землі, розрахунками орендної плати, копією витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Позивач не звертався до відповідача в порядку, передбаченому ст. 179 ГК України, ст. ст. 641, 642 ЦК України, з пропозицією укласти договір оренди землі шляхом підписання проекту договору. Більш того, відповідач дізнався про наявність якогось рішення позивача про надання земельної ділянки в оренду відповідачу лише з матеріалів справи;

- саме з 01.08.2023, на думку позивача, відповідач почав начебто зберігати кошти та порушувати права позивача. В той час як рішення Ради № 1928-VIII про надання земельної ділянки в оренду відповідачу позивач прийняв лише 26.10.2023, земельна ділянка була сформована ще 10.07.2023, а проект договору оренди відповідач не отримував взагалі. В той же час, на сторінці 5 позову в абз. 7, позивач зазначає «Відповідач в період з 01.11.2021 по 31.10.2022 використовував спірну земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності, без належних правових підстав. Відповідач ніколи не звертався до позивача з клопотанням надати земельну ділянку в оренду;

- в обґрунтування суми збережених коштів позивач посилається на витяг №НВ-024 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 14.02.2024, положення Закону України «Про оцінку земель» та правову позицію Верховного суду у низці постанов відносно того, що стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Позивач, обізнаний з положенням Закону України «Про оцінку земель» та вказаними у позовній заяві постановами Верховного Суду, однак в супереч їх вимог, здійснює хибний розрахунок, начебто, безпідставно збережених відповідачем коштів за використання земельної ділянки, а саме: позивач у позовній заяві вказує період з 01.08.2023 по 31.05.2024, надаючи витяг з НГО від 14.02.2024. Виникає питання: а яка нормативна грошова оцінка земельної ділянки була в період з 01.08.2023 по 14.02.2024 ?. Жодного іншого витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, окрім від 14.02.2024, позивач не надає. Позивач не додає до позовної заяви докази, які б довели належний розрахунок суми, яку він намагається стягнути. Таким чином, розрахунок начебто, безпідставно збережених відповідачем коштів за використання земельної ділянки здійснений позивачем - є невірним.

- відповідачу дійсно належить на праві власності будівля автозаправної станції, яка розташована за адресою: Одеська область, Болградський район, м. Болград, вул. Заводська, 112. Однак, єдине, що пов`язує будівлю автозаправної станції з земельною ділянкою, про яку їде мова у позовній заяві це її адреса. Спільною є лише адреса, все інше є різним. Земельна ділянка, про яку їде мова у позовній заяві, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 10.07.2023, відноситься до категорії земель Землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення земельної ділянки: 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Ставка орендної плати, яку застосовує позивач в своєму розрахунку суми, яку він намагається стягнути, та встановлена Рішенням позивача №1177 від 30.06.2022 повинна бути інша: не 12% від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки для земель 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, а 3% для земель 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу. Будівля автозаправної станції давно побудована та розміщується на земельній ділянці. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 10.07.2023 вбачається, що згідно кадастрового плану, на земельній ділянці, про яку йде мова у позовній заяві, розміщені три споруди площею 0,0044га (44кв.м.), 0,0005га (5кв.м.) та 0,0018га (18кв.м.), які є соціально-культурними об`єктами. В той час, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав загальна площа автозаправної станції, яка належить відповідачу, складає 31,1 кв.м., а згідно технічного паспорту на земельній ділянці розташована тільки одна будівля автозаправної станції, інших будівель нема. До речі і конфігурація земельної ділянки, про яку йде мова у позовній заяві, яка накреслена на кадастровому плані Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 10.07.2023, зовсім інша ніж конфігурація земельної ділянки, на якій розташована автозаправна станція, накреслена в технічному паспорті. Хоча загальна площа земельних ділянок є схожою (0,2436 га та 0,2405 га відповідно).

- згідно діючого законодавства у випадку якщо об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці, кадастровий номер цієї земельної ділянки зазначається у відповідній графі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такі відомості, щодо автозаправної станції, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Відповідач припускає, що виконавець, у якого позивач замовив інвентаризацію земель міста (технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель від 16.06.2023 стала підставою для державної реєстрації земельної ділянки, про яку йде мова у позовній заяві) чи щось наплутав, чи в чомусь помилився при виконанні замовлення позивача. А Позивач, керуючись наданої йому інформацією, помилково ототожнив земельну ділянку, про яку йде мова у позовній заяві із земельною ділянкою, на якій розташована автозаправна станція, керуючись лише адресою. По факту це дві різні земельні ділянки, хоча і з однаковою адресою. На підставі вищевикладеного можливо зробити висновок про те, що відповідач не є особою, яка зберігає майно (грошові кошти) за рахунок Болградської міської ради Одеської області, як власника земельної ділянки, про яку йде мова у позовній заяві. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки, про яку йде мова у позовній заяві, в розмірі 175670,70грн.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

13.03.2025 матеріали даної справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 апеляційну скаргу ТОВ «Ата-Сервіс» залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України та встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду доказів сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн (за належними реквізитами).

25.03.2025 від ТОВ «Ата-Сервіс» надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію від 25.03.2025 № 7079 на суму 3633,60 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 за апеляційною скаргою ТОВ «Ата-Сервіс» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 у справі № 916/2533/24 відкрито апеляційне провадження, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено позивачу строк до 18.04.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення відповідачу) та роз`яснено учасникам справи про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 ГПК України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Рада заперечувала проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а також на те, що усім без виключення доводам відповідача, викладеним в апеляційній скарзі, була надана оцінка судом першої інстанції.

Будь-яких інших заяви чи клопотань від учасників справи не надходило.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №380575207 від 29.05.2024 ТОВ «Ата-Сервіс» є власником об`єкта нерухомості, а саме: будівлі АЗС. «А», розташованої за адресою м. Болград, вул. Заводська, 112.

Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,2436га за адресою: м. Болград, вул. Заводська, 112, цільове призначення: 03.07 - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер: :02:006:0411 (далі земельна ділянка)

Земельна ділянка сформована та зареєстрована 10.07.2023, про що свідчить наявний в матеріалах цієї справи витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.07.2023 № НВ-023.

В матеріалах цієї справи міститься рішення Ради від 26.10.2023 №1928-VIII, яким вирішено: земельну ділянку передати в оренду відповідачу строком на 49 років; Відділу з питань комунальної власності та юридичного забезпечення міської ради підготувати відповідний договір оренди землі; ТОВ «Ата-Сервіс» укласти договір оренди землі з Радою та провести реєстрацію права оренди на земельну ділянку.

Учасниками цієї справи визнається, що відповідний договір оренди між сторонами укладено не було.

В матеріалах цієї справи також містяться:

- рішення Ради від 30.06.2022 № 1177, яким з 01.01.2023 встановлено на території Болградської територіальної громади в межах та за медами населених пунктів розміри орендної плати за земельні ділянки, згідно з додатком. Зокрема, для категорії земель «земельні ділянки громадської забудови» з видом цільового призначення «для розміщення та обслуговування будівель і споруд автозаправних і газових станцій» передбачено ставку орендної плати у розмірі 12 % від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

- витяг № НВ-023 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0411, відповідно до якого нормативна грошова оцінка цієї земельної ділянки у 2023 році складала 1671460,17 грн;

- витяг № НВ-024 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0411, відповідно до якого нормативна грошова оцінка цієї земельної ділянки у 2024 році складала 1756707,69 грн;

- наданий позивачем технічний паспорт на об`єкт нерухомості - АЗС, за адресою: м. Болград, вул. Заводська, 112, в якому зазначено, зокрема, площа земельної ділянки під нерухомістю, згідно генерального плану, станом на 24.12.1999 складає 2436 кв.м.;

- наданий відповідачем технічний паспорт на об`єкт нерухомості - АЗС, за адресою: м. Болград, вул. Заводська, 112, в якому зазначено, зокрема, площа земельної ділянки під нерухомістю складає 2405 кв.м.

Предметом позову у даній справі є вимоги Ради стягнути з ТОВ «Ата-Сервіс» 171408,35 грн безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності за період з 01.08.2023 по 31.05.2024.

Як вже зазначалось, задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 Земельного кодексу України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді.

Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.

Розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді. Тобто, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту (постанова Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/6317/18).

Отже з огляду на розташування спірної земельної ділянки у межах м. Болград, її власником є Болградська територіальна громада в особі її Ради.

Як вже зазначалось, ця земельна ділянка була сформована та зареєстрована.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно пп. 14.1.147., 14.1.136., 14.1.72. п. 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди. Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідачем не заперечується, а визнається факт знаходження на земельній ділянці комунальної власності належного йому на праві власності об`єкту нерухомого майна - будівлі АЗС, а також, що ним використовується ця земельна ділянка без укладення відповідного договору оренди з Радою.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів є за своїм змістом кондикційними.

Отже у період з 01.08.2023 по 31.05.2024 відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки комунальної власності без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, а відтак зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20.

Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 ПК України (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).

Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (пункт 71).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем здійснюється розрахунок грошових коштів, отриманих відповідачем за використання земельної ділянки позивача без належної правової підстави протягом вищезазначеного періоду, шляхом використання відомостей про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за 2023 та 2024 рік (1671460,17 грн та 1756707,69 грн відповідно), ставки (12% від нормативно грошової оцінки), загальний період користування відповідачем земельною ділянкою (з 01.08.2023 по 31.05.2024).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених грошових коштів, колегія суддів вважає його арифметично правильним та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем належним чином не обґрунтовано застосування розміру ставки у 12 % від нормативно грошової оцінки при проведенні розрахунку розміру безпідставно збережених коштів, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось, ТОВ «Ата-Сервіс» є власником будівлі АЗС.

В матеріалах цієї справи містяться рішення Ради від 30.06.2022 № 1177, яким з 01.01.2023 встановлено на території Болградської територіальної громади в межах та за медами населених пунктів розміри орендної плати за земельні ділянки, згідно з додатком. Зокрема, для категорії земель «земельні ділянки громадської забудови» з видом цільового призначення «для розміщення та обслуговування будівель і споруд автозаправних і газових станцій» передбачено ставку орендної плати у розмірі 12 % від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Оскільки в матеріалах цієї справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідачем здійснюється господарська діяльність саме як підприємством автомобільного транспорту і дорожнього господарства, натомість матеріали цієї справи підтверджують факт розміщення на спірній земельній ділянці автозаправної станції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем при здійсненні розрахунку розміру безпідставно збережених коштів правильно застосовано ставку оренди у розмірі 12 % від розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Щодо площі земельної ділянки, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, в матеріалах цієї справи міститься наданий відповідачем технічний паспорт на об`єкт нерухомості - АЗС, за адресою: м. Болград, вул. Заводська, 112, в якому зазначено, зокрема, що площа земельної ділянки під нерухомістю складає 2405 кв.м.

Водночас, точна площа та конфігурація земельної ділянки у відповідності до вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій» визначається розробником землевпорядної документації та затверджується її замовником.

Як вже зазначалось, спірна земельна ділянка сформована та зареєстрована як об`єкт цивільних прав із визначенням її площі саме у розмірі 2436 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів відзначає, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Таким чином, керуючись стандартом більшої переконливості (за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний), колегія суддів доходить висновку про те, що докази, надані позивачем є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування цих обставин.

Враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 ГПК України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом, підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ата-Сервіс» залишити без задоволення, рішення рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 у справі № 916/2533/24 - без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська