ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/25/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків
до Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, смт. Близнюки (перший відповідач) , фізичної особи ОСОБА_1 , с. Шевченкове (другий відповідач) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Селянське (фермерське) господарство "Джерело", с. Шевченкове та Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехнік", м. Лозова
про визнання недійсним договору та припинення права власності
за участю представників учасників справи:

позивача - Чернявський А.В.

першого відповідача - Бреус В.В.

другого відповідача - не з`явився

третьої особи (С(Ф)Г "Джерело") - не з`явився

третьої особи (ТОВ "Агротехнік") - Уманцев А.Л.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (перший відповідач) та фізичної особи ОСОБА_1 (другий відповідач) в якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки від 03.11.2021 зареєстрований в реєстрі за №1887, укладений між ОСОБА_1 та Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області на підставі рішення ХІХ сесії VIII скликання Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області №475-VIII від 07.10.2021, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0472;

- припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0472 та зобов`язати Близнюківську селищну раду Лозівського району Харківської області прийняти земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0472 у комунальну власність.

Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів.

Ухвалою суду від 03.02.2025 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів були залучені Селянське (фермерське) господарство "Джерело" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехнік".

Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду.

14.02.2025 до суду від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень вказує на те, що оскільки на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади та фізичною особою, яка із земель комунальної власності придбала на підставі рішення ХІХ сесії VIII скликання Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області №475-VIII від 07.10.2021 земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0472, для ведення фермерського господарства, право приватної власності вже було зареєстрованим за фізичною особою, то така справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства. Перший відповідач вказує на те, що Близнюківська селищна рада Лозівського району Харківської області діяла в межах та в спосіб передбачений законом. Частина 4 ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" вказує, що громадяни України, які до 01.01.2002 отримали в постійне користування або оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, мають переважне право на придбання (викуп) земельних ділянок розміром до 100 гектарів сільськогосподарських угідь, у тому числі до 50 гектарів ріллі, у власність з розстрочкою платежу до 20 років. ОСОБА_1 отримав спірну земельну ділянку в 1996 році на підставі рішення Близнюківської районної ради на праві постійного користування для ведення фермерського господарства. Також в 1997 році зареєстрував Селянське (фермерське) господарства "Джерело". Близнюківська селищна рада XІX сесією VIII скликання 07.10.2021 прийняла рішення № 475-VIII "Про надання дозволу на викуп земельної ділянки для ведення фермерського господарства". 03.11.2021 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки :01:000:0472 площею 48,75 га та посвідчено приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу. Перший відповідач наголошує, що гр. ОСОБА_1 на підставах визначених Законом (п.6-1 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України), звернувся про викуп земельної ділянки , як громадянин України, якому належить право постійного користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Близнюківська селищна рада відповідно до ст. ст. 122,127 Земельного кодексу України здійснила продаж земельної ділянки комунальної власності гр. ОСОБА_1 на підставах та в порядку, встановлених Законом.

17.02.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач відхиляє доводи наведені першим відповідачем та вказує, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0472 має цільове призначення "для ведення Фермерського господарства" та була передана із відповідною метою фізичній особі, позов правомірно подано до Господарського суду Харківської області. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зроблено висновок про те, що з моменту державної реєстрації С(Ф)Г (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, наданої його засновнику на праві постійного користування. Це обумовлено тим, що земельна ділянка на такому праві надавалась особі не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного С(Ф)Г, який зобов`язаний після набуття такого права зареєструвати господарство, а не використовувати земельну ділянку без його створення. За таких обставин, Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області винесено протиправне та незаконне рішення про укладення договору-купівлі продажу (викупу) земельної ділянки, договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка була безпідставно набута у власність громадянином ОСОБА_1 із порушенням законодавства, включно із безпідставною реєстрацією права постійного користування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, натомість, викуп земельної ділянки, яка де-юре перебувала у постійному користуванні у створеного СФГ "Джерело" мало бути здійснено саме Селянським (фермерським) господарством. Зважаючи на ґрунтовне висвітлення положень Земельного кодексу України, Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у позовній заяві, Головне управління виключно акцентує увагу на тому, що Близнюківською селищною радою Харківської області при прийнятті рішення та ОСОБА_1 при відповідному зверненні протиправно не враховано, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. І з часу такої реєстрації обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. За таких умов, викуп земельної ділянки у даній ситуації мав відбуватись не фізичною особою, а юридичною особою-користувачем. За таких обставин, Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області винесено протиправне рішення про укладення договору-купівлі продажу (викупу) земельної ділянки, а земельна ділянка була безпідставно набутою у власність громадянином ОСОБА_1 із порушенням законодавства, включно із безпідставною реєстрацією права постійного користування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

24.02.2025 до суду від другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень вказує на те, що ним 17.06.1996 було отримано у постійне користування земельну ділянку площею 48,75 га для ведення фермерського господарства, про що видано відповідний державний акт на право постійного користування № ХР-03-00-000037 від 17.06.1996. У 2021 році ним було подано, користуючись правом пункту 6-1 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, заяву про викуп земельної ділянки площею 48,7500 га, яка належала другому відповідачу на праві постійного користування до Близнюківської селищної ради. 07.10.2021 Близнюківська селищна рада на XIX сесії VIII скликання прийняла рішення "Про надання дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 48,7500 га, кадастровий помер :01:000:0472, вартістю 1358395,23 гривень, що дорівнює нормативній грошовій оцінці даної земельної ділянки"; "затвердити умови розрахунків при продажу гр. ОСОБА_1 на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 48,7500 га, що знаходиться за межами населених пунктів Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (колишня Квітнева (Кіровська) сільська рада Близнюківського району Харківської області кадастровий номер :01:000:0472. Оплату вартості земельної ділянки провести наступним чином: до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки сплатити 100 відсотків вартості 1358395,23 грн.". Грошові кошти другим відповідачем були перераховані в повній мірі, після чого 03.11.2021 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки :01:000:0472 площею 48,7500 га та посвідчено приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу. Договір купівлі-продажу від 03.11.2021 земельної ділянки площею 48,7500 га, кадастровий номер :01:000:0472, для ведення фермерського господарства укладений між Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області та ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" та п. 6-1 Перехідних положень ЗК України, якими передбачено переважне право громадян України, які до 01 січня 2002 року отримали в постійне користування земельні ділянки для фермерського господарства, на придбання (викуп) таких земельних ділянок розміром до 100 гектарів сільськогосподарських угідь у власність без проведення земельних торгів. Тобто в рамках чинного законодавства (на момент укладання договору).

24.02.2025 до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення в яких вона проти позову заперечує та вказує на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказує на те, що предметом спору у даній справі с законність та підставність набуття фізичною особою прав на землю, що свідчить про приватноправовий, а не господарський характер правовідносин. При укладанні договору купівлі-продажу землі орган місцевого самоврядування та відповідач виступають як рівні суб`єкти права власності, а тому такий предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків ОСОБА_1 як фізичної особи, щодо реалізації передбаченого законодавством права на отримання землі у власність. Оскільки позовною вимогою органів Держгеокадастру, є, зокрема, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.11.2021 та припинення права приватної власності на нерухоме майно, з урахуванням характеру правовідносин, з яких виник спір, цю справу необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства). Крім того, третя особа вказує, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Заявляючи вимогу про припинення права власності, позивач не вказує жодної обставини, яка відповідно до вимог чинного законодавства є підставою для припинення права власності відповідача. Управління стверджує, що після створення фермерського господарства тільки останнє має право на викуп земельної ділянки, наданої громадянину для творення такого фермерського господарства. Однак, таке твердження не відповідає нормам ч. 4 ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" та п. 6-1 Перехідних положень Земельного кодексу України (2002 року). У цих нормах законодавець не передбачив жодного обмеження (або обумовлений) права громадянина на викуп саме отриманої в постійне користування землі тією обставиною, чи було ним надалі створено або не створено фермерське господарство. Зазначені норми є чіткими та не потребують окремого тлумачення. На момент отримання ОСОБА_1 землі в постійне користування до прийняття Закону України "Про фермерське господарство" та ЗК України (2002 року) діючим на той час законодавством взагалі не було врегульовано питання про склад земель фермерського господарства. Наведена у позові практика Верховного Суду, який виснував, що з дати набуття фермерським господарством статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалась відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства, не спростовує законодавчо встановленого права такої фізичної особи на отримання цієї земельної ділянки у власність. До того ж справи, на постанови Верховного Суду в яких посилається позивач в обґрунтування своєї позиції, стосуються правовідносин, що виникли у зв`язку з: збереженням права постійного користування земельною ділянкою за правонаступником реорганізованого підприємства; використанням наданої для фермерського господарства землі не за цільовим призначенням; додатковим виділенням земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства на позаконкурентній основі; спадкування та припинення права постійного користування землею, наданою для фермерського господарства. Жодна зі справ, на постанови Верховного Суду в яких посилається позивач, не стосувалась правовідносин, що виникли з приводу реалізації переважного особистого права громадян, які до 01 січня 202 року отримали в постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства на придбання (викуп) таких земельних ділянок у власність.

У судовому засіданні 29.05.2025 представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник першого відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи (ТОВ "Агротехнік") у судовому засіданні вважав позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Другий відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про місце, дату та час проведення судових засідань другий відповідач повідомлявся належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України.

Третя особа (С(Ф)Г "Джерело") правом на участь представника у судовому засіданні не скористалася, причину неявки не повідомила. Про місце, дату та час проведення судових засідань повідомлялася належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника другого відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд встановив наступне.

Як вказує позивач, в ході вивчення додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням на території Харківської області, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області було встановлено наступне.

Рішенням XIX сесії VIII скликання Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області № 475-VІІІ від 07.10.2021 "Про надання дозволу на викуп земельної ділянки для ведення фермерського господарства" було вирішено надати згоду гр. ОСОБА_1 на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 48,7500 га, що знаходиться за межами населених пунктів Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (колишня Квітнева (Кіровська) сільська рада Близнюківського району Харківської області), кадастровий номер :01:000:0472, вартістю 1 358 395,23 грн.

Крім того, відповідно до пункту 2 вказаного вище рішення, було затверджено умови розрахунків при продажу гр. ОСОБА_1 на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 48,7500 га, що знаходяться за межами населених пунктів Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (колишня Квітнева (Кіровська) сільська рада Близнюківського району Харківської області) зокрема, з кадастровим номером :01:000:0472.

У подальшому, 03.11.2021 на підставі рішення XIX сесії VIII скликання Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області № 475-VІІІ від 07.10.2021 між Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області та громадянином ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку пункту 6-1 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України у відповідності до якого, Близнюківська селищна рада Лозівського району Харківської області передала за плату у власність гр. ОСОБА_1 , а гр. ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0472, розташовану на території ОСОБА_2 (кол. Кіровська) сільської ради Лозівського (кол. Близнюківського) району Харківської області, загальною площею 48,7500 гектарів, у тому числі, рілля 48,7500 гектара.

При цьому, у договорі вказано, що цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства, вид використання - для ведення фермерського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до пункту 1.4 договору купівлі-продажу вказано, що земельна ділянка була надана "Покупцеві" (гр. ОСОБА_1 ) у постійне користування на підставі Державного акту на право постійного користування землею ХР-03-00-000037, виданого Близнюківською районною радою Харківської області, 17 червня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 37.

У пункті 1.5 договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки зазначено, що земельна ділянка використовується Фермерським господарством "Джерело", засновником якого є покупець.

При цьому, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 29.09.1997 було створено Селянське (фермерське) господарство "Джерело".

Крім того, 01.10.2021 на підставі Державного акту на право постійного користування землею у Державному реєстрі речових прав було здійснено запис про право постійного користування земельною ділянкою, правокористувачем за якою було зазначено ОСОБА_1 .

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.11.2024, номер довідки: 402116600, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0472, 03.11.2021 за громадянином ОСОБА_1 зареєстровано право власності на підставі договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки для ведення фермерського господарства, серія та номер: 1887, виданого 03.11.2021.

Також, 17.11.2021 у Державному реєстрі речових прав було вчинено запис 45145976 про те, що громадянин ОСОБА_1 передав земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0472 в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Агротехнік", засновником якого він не є, на підставі договору оренди землі, виданого 04.11.2021.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області при прийнятті рішення XIX сесії VIII скликання № № 475-VІІІ від 07.10.2021 "Про надання дозволу на викуп земельної ділянки для ведення фермерського господарства" та укладенні відповідного договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки було порушено вимоги земельного законодавства, а гр. ОСОБА_1 протиправно отримав земельну ділянку у власність та безпідставно передав її в оренду ТОВ "Агротехнік".

На момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства. Законодавством, чинним на момент створення СФГ "Джерело", було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акту, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України. Після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. Як свідчать обставини викладені у даній позовній заяві, громадянином ОСОБА_1 було створено у встановленому законом порядку Селянське (Фермерське) господарство і саме до СФГ "Джерело" мало перейти право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0472. Натомість, гр. ОСОБА_1 безпідставно зареєстрував за собою право користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0472 та здійснив викуп земельної ділянки як фізична особа, із порушенням встановленого законом порядку.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 3емельного кодексу України (тут і далі у редакції від 22.06.1993 на час видачі ОСОБА_1 . Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Статтею 4 Земельного кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Згідно зі ст. 7 Земельного кодексу України користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Статтею 23 Земельного кодексу України визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 27 Земельного кодексу України передбачено порядок припинення користування земельною ділянкою. Так, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Статтею 39 Земельного кодексу України закріплено право власника земельних ділянок і землекористувача самостійно господарювати на землі.

Відповідно до ст. 47 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей.

Згідно зі ст. 50, 51 Земельного кодексу України громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Передача земельної ділянки у приватну власність або надання її в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у встановленому порядку. Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

Згідно статті 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (тут і далі в редакції від 23.07.1993 на час створення Грюнбергом О.С. фермерського господарства) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Частина 2 статті 4 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" передбачає, що земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передаються у приватну власність і надаються в користування, в тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначаються: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджується їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства. Заяву громадянина про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування за погодженням з сільською, селищною Радою народних депутатів розглядає у місячний термін районна (міська) конкурсна комісія та районна, міська, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Рада народних депутатів, і в разі проходження конкурсного відбору та згоди відповідна Рада замовляє за рахунок Українського державного фонду підтримки селянських (фермерських) господарств державній землевпорядній організації проект відведення ділянки, який розробляється в першочерговому порядку. Проект відведення земельної ділянки погоджується із власником землі або землекористувачем (за винятком випадків відведення земельної ділянки із земель запасу) відповідно районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами та органом архітектури. Рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.

Таким чином, ОСОБА_1 набув право постійного користування земельною ділянкою відповідно до чинних на той час норм Земельного кодексу України та Закону України "Про селянське (фермерське) господарство".

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції від 20.08.2021) заявником є, зокрема, власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права, похідні від права власності: речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону.

Стаття 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" закріплює особливості державної реєстрації прав на земельні ділянки державної та комунальної власності. Так, рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування. Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".

Відповідно до п. 81-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції від 02.07.2021) для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Суд зауважує, що Постановою Кабінету міністрів України № 1127 від 25.12.2015 не було передбачено порядку реєстрації земельних ділянок, виділених фізичній особі для створення в майбутньому фермерського господарства, яка звернулась для проведення реєстрації права користування на юридичну особу (фермерське господарство).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.2023 № 432 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України у сферах державної реєстрації" Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень доповнено пунктом 81-10 такого змісту: 81-10. Державна реєстрація прав на земельні ділянки, надані для ведення фермерського господарства, у зв`язку із створенням юридичної особи з організаційно-правовою формою фермерське господарство проводиться за відповідною юридичною особою на підставі документів, необхідних для такої реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком, виданих на ім`я засновника, члена такого фермерського господарства..

Отже, реєстрація ОСОБА_3 права постійного користування земельною ділянкою, яка відбулась 01.10.2021 (тобто до прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 02.05.2023 № 432 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України у сферах державної реєстрації"), у повному обсязі відповідала вимогам чинного на той момент законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно зі статями 1, 12, 13, частини 1 статті 14, статей 19, 22 Закону України Про фермерське господарство фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Головою сімейного фермерського господарства може бути лише член відповідної сім`ї. Землі фермерського господарства можуть складатися із: 1) земельних ділянок, що належать громадянам України - членам фермерського господарства на праві власності, користування; 2) земельних ділянок, що належать фермерському господарству на праві власності, користування. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Частина 4 статті 13 Закону України Про фермерське господарство вказує, що громадяни України, які до 01.01.2002 отримали в постійне користування або оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, мають переважне право на придбання (викуп) земельних ділянок розміром до 100 гектарів сільськогосподарських угідь, у тому числі до 50 гектарів ріллі, у власність з розстрочкою платежу до 20 років.

Згідно ст. 14 Закону, фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право: а) продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію; г) на відшкодування збитків; ґ) споруджувати житлові будинки, господарські будівлі та споруди з метою організації та забезпечення виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації; д) реалізовувати вироблену сільськогосподарську продукцію на вітчизняних ринках і поставляти на експорт; е) інші права. Порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити, зокрема право користування землею. Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, у тому числі, передане до складеного капіталу. За рішенням членів фермерського господарства відповідно до закону фермерське господарство як цілісний майновий комплекс може бути відчужене на підставі цивільно - правових угод громадянам України, які мають право на створення фермерського господарства, або юридичним особам України, але вже з іншим цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Громадяни, які придбали майно фермерського господарства як цілісного майнового комплексу на підставі цивільно - правової угоди, подають у встановленому порядку Статут фермерського господарства на державну реєстрацію.

Системний аналіз вказаних положень вказує на те, що земельні ділянки для фермерського господарства мають правовий зв`язок не лише з самим фермерським господарством як з юридичною особою, але й із засновником, який є громадянином України та який має право на створення фермерського господарства.

Відповідно до п. 6-1 розділу Х Земельного кодексу України (в редакції від 28.10.2021) громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства, а також орендарі земельних ділянок, які набули право оренди землі шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до 2010 року, мають право на викуп таких земельних ділянок у власність з розстрочкою платежу до десяти років за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці таких земельних ділянок, без проведення земельних торгів. У разі купівлі земельної ділянки з розстроченням платежу право власності переходить до покупця після сплати першого платежу. Вимоги частини сьомої статті 130 цього Кодексу не поширюються на земельні ділянки, які придбаваються відповідно до цього пункту. Право викупу також належить громадянам України - спадкоємцям громадян, яким належало право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної і комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства (крім випадків, коли такі земельні ділянки були передані у власність чи користування фізичним або юридичним особам). Якщо таких спадкоємців декілька, земельна ділянка придбавається ними у спільну часткову власність, де частки кожного із спадкоємців у праві власності є рівними. Права постійного користування та довічного успадковуваного володіння земельними ділянками державної та комунальної власності зберігаються за суб`єктами відповідного права, які не здійснили викуп таких ділянок відповідно до абзацу першого цього пункту.

Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 1 статті 127 Земельного кодексу України передбачено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Водночас, повноваження сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок у власність із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб передбачено частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України. Згідно із вказаною нормою права сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 128 Земельного кодексу України встановлено, що продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу; г) копія свідоцтва про реєстрацію постійного представництва з правом ведення господарської діяльності на території України - для юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства іноземної держави.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

У пунктах 7.2797.29 постанови від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України , перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК України.

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був наділений правом, передбаченим положеннями пункту 6-1 Розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України, а Близнюківська селищна рада Лозівського району Харківської області при прийнятті рішення ХІХ сесії VIII скликання № 475-VIII від 07.10.2021 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним на той час законодавством, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки від 03.11.2021 зареєстрований в реєстрі за №1887, укладений між ОСОБА_1 та Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області на підставі рішення ХІХ сесії VIII скликання Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області №475-VIII від 07.10.29021, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0472.

Правова позиція позивача ґрунтується тільки на правових позиціях Верховного Суду, які орієнтують на обов`язкове створення фермерського господарства після отримання земельної ділянки в постійне користування. Втім, механізми такої реєстрації були прописані в нормативних актах вже після укладення угоди між відповідачами.

Позовна вимога про припинення права власності на спірну земельну ділянку є похідною від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки. Оскільки суд відмовляє в позові в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу (викупу) земельної ділянки, похідна вимога також задоволенню не підлягає як безпідставна.

Окрім цього, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Правова природа даного спору має свою специфіку, яка полягає в тому, що позовні вимоги звернуті як до органу влади, що здійснив розпорядження спірною земельною ділянкою, так і до особи, яка отримала право власності на цю земельну ділянку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Відповідно частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Наведене узгоджується зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зазначає, що поняття майно в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод охоплює поняття правомірні очікування, тобто законні сподівання вчиняти певні дії до виданого державними органами дозволу (справа Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії).

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права є один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 №44277/98 Стретч проти Сполученого Королівства встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Крім того, потреба виправити колишню помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення в справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, Ґаші проти Хорватії, Трґо проти Хорватії).

Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладанні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна особи, яка жодних порушень не вчинила (рішенні від 01.06.2006 у справі Федоренко проти України).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982; "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986; "Щокін проти України" від 14.10.2010; "Сєрков проти України" від 07.07.2011; "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000; "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009; "Трегубенко проти України" від 02.11.2004; "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави в право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності в формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

При цьому, висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

З наведеного слідує, що встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання в право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.

З наведеного слідує, що в будь-якому випадку позбавлення правомірно набутого ОСОБА_1 права на земельну ділянку не ґрунтується на законі та суперечить приписам статті 9 Конституції України, статей 17, 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", статті 19 Закону України "Про міжнародні договори" та положенням Конвенції про захист прав і основних свобод людини, та є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо заперечень відповідачів та третьої особи про розгляд даного спору в порядку господарського судочинства, суд зазначає, що у пункті 6.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 зроблено висновок, що: "З метою забезпечення єдності та сталості судової практики Велика Палата Верховного Суду зазначає, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство".

Суд також приймає до уваги практику Верховного Суду викладену у постановах від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, а саме, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, відповідно до яких у зв`язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, м. Харків, вул. Космічна, 21, пов. 8-9, ).

Перший відповідач - Близнюківська селищна рада Лозівського району Харківської області (64801, Харківська область, Лозівський район, с. Близнюки, вул. Незалежності, 39, ).

Другий відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Третя особа - Селянське (фермерське) господарство "Джерело" (64830, Харківська область, Лозівський район, с. Шевченкове Друге, ).

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротехнік" (64606, Харківська область, м. Лозова, вул. Свободи, 55, ).

Повне рішення підписано 06 червня 2025 року.

Суддя О.В. Погорелова