ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2025 р. Справа№ 910/11406/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:

арбітражний керуючий Кандаурова А.П. особисто

ОСОБА_1 особисто

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року

у справі №910/11406/24 (суддя Омельченко Л.В.)

за заявою ОСОБА_2

про неплатоспроможність боржника фізичної особи

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24 визнано кредиторами ОСОБА_2 АТ КБ "Приватбанк" на загальну суму 337 662,78 грн., з яких: 4844,80 грн. - судовий збір (позачергово); 228 805,50 грн. - основний борг (друга черга); 104 012,48 грн. - штрафні санкції (третя черга) та ОСОБА_1 на загальну суму 1 856 056,00 грн., з яких: 6056,00 грн. - судовий збір (позачергово); 1 850 000,00 грн. - основний борг (друга черга).

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24 в частині визнання грошових вимог ОСОБА_1 та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Пантелієнко В.О., Сотніков С.В.

Ухвалою суду від 03.03.2025 відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11406/24.

13.03.2025 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/11406/24/1389/25 від 11.03.2025 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі з визначенням строку для усунення недоліків апеляційної скарги, зокрема, надати докази сплати судового збору у розмірі 4239,20 грн.

27.03.2025 через систему "Електронний суд", тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання вимог ухвали від 18.03.2025 надано докази сплати судового збору.

Ухвалою суду від 01.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 21.05.2025 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

11.04.2025 через систему "Електронний суд" від арбітражного керуючого Кандаурової А.П. надійшло клопотання про закриття провадження у справі за апеляційною скаргою АТ КБ "Приватбанк" у зв`язку зі смертю фізичної особи-боржника, на підтвердження чого суду надано відповідне свідоцтво про смерть.

19.05.2025 року через систему "Електронний суд" від скаржника надійшла заява про участь у судовому засіданні 21.05.2025 та у всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції, проведення яких просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, за наслідками розгляду якої ухвалою суду від 20.05.2025 року відмовлено у задоволені вищевказаної заяви.

Арбітражний керуючий Кандаурова А.П. в судовому засіданні 21.05.2025 подане нею клопотання про закриття апеляційного провадження не підтримала, просила суд залишити його без розгляду, у зв`язку із чим судом постановлено відповідну ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання в порядку ч.5 ст.233 ГПК України про залишення без розгляду поданого клопотання.

Поряд з наведеним, судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

При цьому, в силу приписів ч.ч.1,2 ст.24 ГПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, розглядаються місцевими господарськими судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. Справи щодо оскарження рішень третейських судів, про видачу наказів на примусове виконання рішень третейських судів розглядаються апеляційними господарськими судами як судами першої інстанції за місцем розгляду справи третейським судом.

Згідно ч. 1 ст. 8 Кодексу України з процедур банкрутства, справи про банкрутство розглядаються господарськими судами за місцезнаходженням боржника - юридичної особи, фізичної особи або фізичної особи - підприємця.

Судом встановлено, що місцезнаходженням боржника є місто Київ.

Таким чином, аналіз наведених положень чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що розгляд справи №910/11406/24 про неплатоспроможність ОСОБА_2 здійснюється саме Господарським судом міста Києва, як місцевим господарським судом за місцезнаходженням фізичної особи.

Судова колегія також наголошує, що згідно ч. 1 ст. 253 ГПК України судом апеляційної інстанції у господарських справах є апеляційний господарський суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду) знаходиться місцевий господарський суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно з приписами частини першої статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Метою апеляційного перегляду справи є перевірка правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи повторно. (Близька за змістом правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі №904/3526/20, від 09.02.2022 у справі №17/169-07, від 02.06.2022 у справі №905/1732/20, від 07.06.2022 у справі №922/605/15, від 08.11.2022 у справі №922/2315/16, від 29.11.2022 у справі №15/81, від 31.01.2023 у справі №903/64/22, від 28.02.2023 у справі №914/1661/20).

Тобто, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію, а також переглядає в апеляційному порядку законність винесення судових актів, прийнятих місцевими господарськими судами, в межах доводів апеляційної скарги, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, беручи до уваги, що в даному випадку суд апеляційної інстанції не розглядає по суті справу №910/11406/24 про неплатоспроможність боржника фізичної особи ОСОБА_2 , а лише здійснює перегляд ухвали Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 про визнання ОСОБА_1 кредитором боржника, враховуючи, що смерть боржника настала вже після прийняття оскаржуваної ухвали та подання апеляційної скарги не неї, судова колегія дійшла висновку про можливість апеляційного перегляду відповідної ухвали по суті заявлених у ній вимог.

Арбітражний керуючий Кандаурова А.П. та ОСОБА_1 в судовому засіданні проти доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представники скаржника в судове засідання 21.05.2025 року не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи банк повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

21.05.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції від 12.02.2025 року у даній справі в оскаржуваній частині - залишити без змін, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 1 КУзПБ кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно ч. 1 ст. 122 КУзПБ, яка регулює порядок виявлення кредиторів фізичної особи, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

В силу положень ч.ч. 1, 2 ст. 45 наведеного кодексу, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові грошові вимоги до боржника у межах строку, встановленого частиною першою цієї статті.

Забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення.

Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Згідно ч. 2 ст. 47 КУзПБ у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства в ухвалі за результатами попереднього засідання суду, зокрема, зазначаються: 1) обов`язок керуючого реструктуризацією провести збори кредиторів, які мають відбутись не пізніше 14 днів з дня постановленої ухвали; дата засідання господарського суду, яке має відбутись не пізніше 60 днів з дня постановлення такої ухвали, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі.

Статтею 133 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Вимоги кредиторів за зобов`язаннями боржника, забезпеченими заставою майна фізичної особи, задовольняються за рахунок такого майна.

Кошти, отримані від продажу майна банкрута, що є предметом забезпечення, після покриття витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем цього майна, та сплати додаткової винагороди арбітражного керуючого відповідно до положень статті 30 цього Кодексу використовуються виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які таке майно забезпечує.

Вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами;

3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/11406/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , провадження в якій відкрито ухвалою суду від 06.11.2024 року.

05.12.2024 року, через відділ документального забезпечення суду, тобто у межах встановленого ст. 45 КУзПБ строк, до Господарського суду міста Києва надійшла заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника на суму 1850000,00 грн., в обґрунтування якої посилається на невиконання боржником взятих не себе зобов`язань за розпискою.

Керуючий реструктуризацією боргів боржника арбітражний керуючий Кандаурова А.П. у повідомленні №02-09/269 від 12.12.2024 року заявлені кредитором вимоги визнала у повному обсязі.

За наслідками розгляду заявлених вимог ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 у даній справі визнано, зокрема, ОСОБА_1 кредитором боржника на загальну суму 1 856 056,00 грн., з яких: 6 056,00 грн. - судовий збір (позачергово); 1 850 000,00 грн. - основний борг (друга черга).

Згідно ч. 3 ст. 47 КУзПБ ухвала господарського суду, постановлена за результатами попереднього засідання, може бути оскаржена стороною у справі про банкрутство лише в частині конкретних вимог кредиторів.

АТ КБ "ПриватБанк" з даною ухвалою суду в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, а також порушення норм матеріального права.

За твердженням скаржника, кредитором не дотримано підвищеного стандарту доказування заявлених грошових вимог, не доведено реальності вчиненого правочину та не підтверджено джерел походження наданих коштів.

Оскільки доводи та вимоги скаржника фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду в частині наслідків розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його кредиторських вимог до боржника, то у відповідності до ст. 269 ГПК України ухвала суду першої інстанції переглядається лише в цій частині.

В іншій частині ухвала місцевого господарського суду не переглядається.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення вказаної ухвали в оскаржуваній частині, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не вбачає підстав для її скасування з огляду на наступне.

Як зазначає кредитор у поданій заяві, 10.07.2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 1 850 000,00 грн. терміном на два роки та зобов`язався повернути їх 10.07.2019 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 , написаною власноручно.

Однак, у визначений час ОСОБА_2 гроші не повернув, чим порушив договірні зобов`язання з ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд визнати його грошові вимоги до боржника на суму 1 850 000, 00 грн., а також витрати кредитора на оплату судового збору в сумі 6 056,00 грн.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) сформовано висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Слід також враховувати, що в оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 по справі №916/667/18 зробила висновок, на який в подальшому послався Верховний Суд під час розгляду справи №757/19063/20-ц, що пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою(п.7.28). Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом (пункт 7.26).

У пункті 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Аналіз вказаних висновків Верховного Суду свідчить про можливість включення в договір положення про одержання однією стороною грошових коштів від іншої, у тому числі до підписання договору, саме у разі укладення договорів між фізичними особами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 було порушено умови договору позики, викладені у розписці від 10.07.2017 року, а саме не повернуто у визначений строк отримані грошові кошти у розмірі 1 850 000,00 грн.

Крім того, судом також враховано, що безпосередньо боржник щодо заявленого розміру заборгованості не заперечував та у поданій заяві про відкриття провадження у справі про свою неплатоспроможність підтвердив її наявність.

Тобто, відповідна заборгованість боржника перед ОСОБА_1 у розмірі 1 850 000,00 грн. була встановлена судом в ухвалі від 06.11.2024 року та, як наслідок, стала підставою для відкриття провадження у справі №910/11406/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 .

Дана ухвала Господарського суду міста Києва набрала законної сили з дня її прийняття, в апеляційному порядку не оскаржувалась та наразі є чинною.

Присутній в судовому засіданні 21.05.2025 року ОСОБА_1 надав суду усні пояснення, в яких повідомив обставини надання відповідної позики ОСОБА_2 та підтвердив реальність такого правочину, у зв`язку із чим у суду апеляційної інстанції відсутні сумніви щодо дійсності заборгованості за відповідною розпискою, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі.

При цьому, не відображення боржником у наданих суду деклараціях за 2021, 2022, 2023 та 2024 роки значної суми фінансових зобов`язань, на що наголошує скаржник, не підтверджує відсутність такої заборгованості, а може лише свідчити про недобросовісну поведінку або необачність самого боржника при заповненні відповідних декларацій, перевірку яких, згідно КУзПБ, здійснює керуючий реструктуризацією та оформлює висновки за її результатами.

Станом на дату винесення оскаржуваної ухвали у матеріалах справи відсутні докази погашення ОСОБА_2 наявної заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, переглянувши в апеляційному порядку законність ухвали суду першої інстанції в частині наслідків розгляду заяви ОСОБА_1 , дослідивши заяву кредитора на підставі наданих останнім та наявних у справі доказів, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_1 кредитором боржника на суму 1 850 000,00 грн. в повному обсязі.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Інші доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвалу місцевого господарського суду в оскаржуваній частині прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній банком частині не вбачається.

Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги АТ КБ "ПриватБанк" та скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у даній справі, така апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній банком частині - без змін. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, згідно ст.129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 року у справі №910/11406/24 в частині визнання грошових вимог ОСОБА_1 до боржника залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови підписано 02.06.2025 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

В.О. Пантелієнко