У вересні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Приватного підприємства «Видавництво «Фенікс» та Комунального закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж інформаційних технологій та поліграфії» про:
- визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності №3650 від 21.11.2022, укладеного між відповідачами, щодо користування нежитловими приміщеннями на першому та третьому поверхах навчально-виробничого корпусу загальною площею 330,00 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова (вул. Грушецька), 13, літ. Б;
- зобов`язання Приватного підприємства «Видавництво «Фенікс» повернути Комунальному закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Київський професійний коледж інформаційних технологій та поліграфії» за актом приймання-передачі нерухоме майно - нежитлові приміщенням на першому та третьому поверхах навчально-виробничого корпусу загальною площею 330,00 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Полковника Шутова (вул. Грушецька), 13, літ. Б.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладений з порушенням вимог ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», оскільки за його умовами об`єкт оренди використовується для розміщення поліграфічного виробництва, що фактично передбачає використання майна не за освітнім призначенням та у цілях, не пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу. Оскільки використання підприємством орендованого приміщення для розміщення поліграфічного виробництва з метою отримання прибутку до забезпечення освітнього процесу не відноситься, таке використання порушує інтереси держави, оскільки унеможливлює досягнення освітніх цілей, завдань та напрямків діяльності щодо організації та матеріально-технічного забезпечення навчально-виробничого процесу з метою забезпечення прав дітей на навчання відповідно до їх покликань, інтересів та здібностей.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з наступного:
- з огляду на те, що між відповідачем-2 та відповідачем-3 укладено угоду від 02.09.2024 про співробітництво з метою організації виробничого навчання на виробництві для здобувачів освіти (учнів) коледжу згідно навчальних планів і програм, що є спільною діяльністю в організації освітнього процесу, договір про надання освітніх послуг у сфері професійної (професійно-технічної) освіти між закладом професійної (професійно-технічної) освіти і замовником робітничих кадрів №47/24 від 27.09.2024, а також договори про навчально-виробничу практику №№3/24-25 та 4/24-25 від 03.10.2024, Приватним підприємством «Видавництво «Фенікс» використання (оренда) об`єкту оренди здійснюється, зокрема, з метою забезпечення освітнього процесу здобувачів освіти (учнів) коледжу шляхом надання робочих місць (навчально-виробничих дільниць) для проходження виробничого навчання та виробничої практики, що відповідає ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020, Порядку надання робочих місць для проходження учнями, слухачами закладів професійної (професійно-технічної) освіти виробничого навчання та виробничої практики, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №992 від 07.06.1999, та надає можливість покращити умови і якість навчання учасників освітнього процесу;
- нормами чинного законодавства України не встановлено обов`язкової наявності ліцензії на провадження освітньої діяльності у осіб, які надають послуги із забезпечення освітнього процесу, зокрема, у осіб, які надають учням, слухачам закладів професійної (професійно-технічної) освіти робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання чи виробничої практики, що, у свою чергу, спростовує доводи прокурора про те, що у відповідача-2 відсутня ліцензія на здійснення освітньої діяльності;
- матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірні нежитлові приміщення є задіяними саме відповідачем-3 у навчальному процесі, так само як і не містять доказів, що використання вказаних приміщень відповідачем-2 перешкоджає учасникам освітнього процесу, погіршує їх соціально-побутові умови та негативно впливає на освітній процес;
- в матеріалах справи відсутні докази, що договір оренди №3650 від 21.11.2022 суперечить вимогами законодавства щодо форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін.
Не погоджуючись з указаним рішенням, заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказував на те, що Приватне підприємство «Видавництво «Фенікс» не відноситься до суб`єктів освітньої діяльності, а його діяльність не була спрямована на організацію забезпечення та реалізацію освітнього процесу, оскільки використання комунального майна, що перебуває на балансі закладу освіти, з метою розміщення поліграфічного видавництва для отримання прибутку жодним чином не пов`язано ні з навчальним процесом, ні з забезпеченням навчального процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, а відтак, у даному випадку вказане майно не могло бути передано в оренду через існування прямої заборони закону, встановленої ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту». На переконання прокурора, подальше укладення орендарем та балансоутримувачем договору про надання освітніх послуг у сфері професійно-технічної освіти, а також договорів про навчально-виробничу практику учнями навчального закладу не змінює змісту оскаржуваного договору оренди та не свідчить про дотримання положень ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» під час його укладання, адже саме у договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №923/1292/21 та 16.04.2024 у справі №922/3883/23. В той же час, у п. 7.1 Умов договору оренди визначено, що майно передається в оренду для розміщення поліграфічного видавництва.
Суд апеляційної інстанції вказав, що прокурором не доведено обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання договору недійсним, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 34 ГПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені при обговоренні під час ухвалення судового рішення. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.
Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
За змістом ст. 1 Закону України «Про освіту» заклад освіти - юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність. Освітній процес - система науково-методичних і педагогічних заходів, спрямованих на розвиток особистості шляхом формування та застосування її компетентностей. Освітня діяльність - діяльність суб`єкта освітньої діяльності, спрямована на організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу у формальній та/або неформальній освіті. Освітня послуга - комплекс визначених законодавством, освітньою програмою та/або договором дій суб`єкта освітньої діяльності, що мають визначену вартість та спрямовані на досягнення здобувачем освіти очікуваних результатів навчання.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про освіту» невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про професійну (професійну-технічну) освіту» професійна (професійно-технічна) освіта є складовою системи освіти України. Професійна (професійно-технічна) освіта є комплексом педагогічних та організаційно-управлінських заходів, спрямованих на забезпечення оволодіння громадянами знаннями, уміннями і навичками в обраній ними галузі професійної діяльності, розвиток компетентності та професіоналізму, виховання загальної і професійної культури. Професійна (професійно-технічна) освіта здобувається у закладах професійної (професійно-технічної) освіти.
Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про освіту» унормовано, що метою професійної (професійно-технічної) освіти є формування і розвиток професійних компетентностей особи, необхідних для професійної діяльності за певною професією у відповідній галузі, забезпечення її конкурентоздатності на ринку праці та мобільності і перспектив кар`єрного зростання впродовж життя.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про професійну (професійну-технічну) освіту» засновник закріплює за закладами професійної (професійно-технічної) освіти державної або комунальної форми власності та установами професійної (професійно-технічної) освіти об`єкти права власності, які належать засновнику на праві власності або орендовані ним у інших власників. Заклади освіти та установи професійної (професійно-технічної) освіти несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ними майна. Контроль за використанням цього майна здійснюється засновником.
Згідно з ч. 1 ст. 80 Закону України «Про освіту» до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об`єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об`єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством. Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.
Як передбачено ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту», об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства.
Отже, нормами чинного законодавства передбачено обов`язкове використання об`єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто пов`язаність з навчально-виховним (освітнім) процесом мети такого використання (в тому числі, на умовах оренди).
З наведеного вбачається, що майно закладу освіти повинно використовуватися лише та виключно для забезпечення освітнього процесу та здійснення освітньої діяльності відповідним суб`єктом освітньої діяльності.
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватне підприємство «Видавництво «Фенікс» здійснює господарську діяльність, пов`язану з виданням книг тощо, що підтверджується класифікацією діяльності, зазначеною в кодах КВЕД, вказаних при державній реєстрації, а саме: 18.12 Друкування іншої продукції; 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; 47.61 Роздрібна торгівля книгами в спеціалізованих магазинах; 47.62 Роздрібна торгівля газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах; 58.12 Видання довідників і каталогів; 58.19 Інші види видавничої діяльності.
Отже, Приватне підприємство «Видавництво «Фенікс» не відноситься до суб`єктів освітньої діяльності, а його діяльність не була спрямована на організацію забезпечення та реалізацію освітнього процесу, оскільки використання комунального майна, що перебуває на балансі закладу освіти, з метою розміщення поліграфічного виробництва для отримання прибутку жодним чином не пов`язано ні з навчальним процесом, ні з забезпеченням навчального процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу.
Крім цього, можливість проходження учнями коледжу практики та виробничого навчання і укладення відповідних договорів між відповідачем-2 та відповідачем-3 не може свідчити про усунення порушень вимог ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту».
У розумінні ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» сутність господарської діяльності відповідного суб`єкта має полягати у наданні послуг освітнього характеру, а здійснення протягом більшості часу звичайної господарської діяльності з виробництва поліграфічної продукції та лише у певні дні поряд зі здійсненням такої господарської діяльності надання учням коледжу можливості взяти участь у практиці та виробничому навчанні, не свідчить про надання саме освітніх послуг, адже основною діяльністю Приватного підприємства «Видавництво «Фенікс» залишається діяльність у сфері видавництва з метою отримання прибутку.
При цьому, жодних умов щодо можливостей використання орендованого майна для навчально-виховного процесу, вільного доступу студентів чи викладачів до орендованого майна спірний договір оренди не містить.
Як вірно зазначено прокурором в апеляційній скарзі, подальше укладення орендарем та балансоутримувачем договору про надання освітніх послуг у сфері професійно-технічної освіти, а також договорів про навчально-виробничу практику учнями навчального закладу не змінює змісту оскаржуваного договору оренди та не свідчить про дотримання положень ч. 4 ст. 80 Закону України «Про освіту» під час його укладання, адже саме у договорі оренди має бути визначено мету (цільове призначення) використання майна. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №923/1292/21 та 16.04.2024 у справі №922/3883/23. В той же час, у п. 7.1 Умов договору оренди визначено, що майно передається в оренду для розміщення поліграфічного видавництва.
Враховуючи наведені вище обставини, місцевий господарський суд дійшов хибного висновку, що при укладенні оспорюваного договору сторонами дотримано імперативні вимоги ст. 80 Закону України «Про освіту».
Отже, прокурором доведено порушення вимог законодавства під час укладення договору, а також порушення інтересів держави (територіальної громади) в особі позивача, що в силу положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання обґрунтованим позову прокурора в частині визнання недійсним договору оренди.
Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту, як правило, договір найму припиняється.
Як передбачено ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Як наслідок, зважаючи на наявність підстав для визнання недійсним договору оренди, у відповідача-2 виник обов`язок повернути орендоване ним за договором приміщення коледжу, а відтак вимога прокурора про зобов`язання повернути нежитлові приміщення також підлягає задоволенню.
Зазначена позиція щодо наявності підстав для задоволення заявленого позову відповідає позиції суду касаційної інстанції, викладеній, зокрема, у постановах від 16.02.2024 у справі №917/1173/22, 10.04.2024 у справі №910/169/23 та 16.04.2024 у справі №922/3883/23.
Вважаю, що апеляційна скарга на підставі п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Суддя
Північного апеляційного
господарського суду В.В. Шапран