ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 червня 2025 року м.Тернопіль Справа № 921/221/25
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГІСТР-Д", місто Тернопіль

до відповідача Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО", село Васильків Чортківського району Тернопільської області

про стягнення 471045грн 35 коп.,

за участю представників:

позивача: Шкварок Т.Р., адвокат, ордер серії ВО №1102245 від 08.04.2025;

відповідача: не з`явився.

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАГІСТР-Д", м. Тернопіль звернулося 09.04.2025 (згідно відтиску штампу вхідної кореспонденції суду за вх.№243) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО", с. Васильків Чортківського району Тернопільської області, про стягнення 400 869грн 00коп. боргу, 29 264грн 67коп. інфляційних нарахувань, 40 911грн 68коп. 20% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу нафтопродуктів №350 від 01.07.2024 в частині здійснення оплати переданого у власність товару.

Позиція відповідача.

У відзиві на позов без номера від 12.05.2025 (вх.№3458 від 12.05.2025) відповідач визнав позов в частині суми основного боргу - 400 869,84 грн. В частині вимог про стягнення 20% річних в розмірі 40 911,68 грн та інфляційних нарахувань в розмірі 29 264,67 грн, то спираючись на ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України, просив зменшити відсотки річних до 5%, посилаючись на скрутне матеріальне становище підприємства, наявністю податкового боргу, заборгованості з виплати заробітної плати, долучивши баланс та Звіт про фінансові результати підприємства за 2024 рік.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 13.05.2025, в якому оголошувалася перерва до 03.06.2025.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повній мірі з підстав, наведених у позові та з посиланням на докази, долучені до справи. Просив позов задовольнити. У відповіді на відзив без номера від 6.05.2025 (вх.№3598) заперечив проти клопотання про зменшення санкцій та зазначив, що борг відповідачем не погашений.

Представник відповідача в судове з`явився; про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином шляхом доставлення судової кореспонденції в електронній формі до електронного кабінету ПП "ХОЛДЕР АГРО", зареєстрованого в підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС (довідки про доставку відповідних електронних листів долучено до справи).

Оскільки неявка учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, не є перешкодою для розгляду справи, а брати участь в судовому засіданні є правом сторони, з огляду на відсутність у сторін клопотань, достатність у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку за можливе розглянути спір у даному судовому засіданні за наявними матеріалами відповідно до правил ч.9 ст.165 ГПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 ГПК України, суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

У судовому засіданні оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі наявних у справі доказів та зміст спірних правовідносин.

01 липня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Магістр-Д», як Продавцем та Приватним підприємством ''ХОЛДЕР АГРО" як Покупцем укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів №350 (далі - договір), відповідно до умов якого Продавець зобов`язався передати у власність Покупця нафтопродукти (бензин, дизельне паливо, та інші нафтопродукти), мастила (далі товар), а Покупець зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату згідно з умовами цього договору (п.1.1, 2.1.1, 2.2.1 договору).

Згідно з п.1.2 договору, Продавець передає покупцю товар на підставі накладної на відпуск товару; право власності на переданий товар переходить до Покупця після підписання накладної представником Покупця.

Відповідальною особою Покупця за прийняття партії товару є Слободян Наталія Дмитрівна (п.1.3 договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що поставка нафтопродуктів здійснюється партіями на умовах EXW або СРТ згідно з домовленістю з Покупцем, на конкретну партію товару.

Загальна сума договору дорівнює сумарній вартості товару отриманого Покупцем згідно накладних (п.5.1 договору).

Згідно з п.5.2 договору, Покупець перераховує грошові кошти, що підлягають оплаті на розрахунковий рахунок Продавця, а у випадку готівкового розрахунку - шляхом внесення готівки через касу на АЗС підприємства. За умовами договору, оплата за товар здійснюється шляхом проведення передоплати (на підставі виставленого Продавцем рахунку) або на підставі видаткової накладної - протягом трьох календарних днів з дати отримання товару.

Ціна товару є договірною й вказується з урахуванням ПДВ в рахунках чи накладних, виписаних Продавцем (п.5.5 договору).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що Покупець здійснює приймання товару по кількості та якості відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету У країни з питань технічного регулювання та споживчої політики №281/171/578/155 (далі - Інструкція), відповідно до діючого законодавства України, а також згідно з умовами даного договору й додаткових угод до нього.

Відповідно до п.7.3 договору у випадку, якщо Покупець прострочив виконання грошового зобов`язання, останній на вимогу Продавця, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 20% річних від простроченої суми (у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України).

Договір набув чинності з 01.07.2024 та діє до 31 грудня 2026 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання (п.10.1 договору).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання взятих на себе договірних зобов`язань, ТОВ «Магістр-Д» поставлено, а ПП ''ХОЛДЕР АГРО" через уповноважену особу прийнято 4090 літрів палива дизельного класу С на суму 180369,00 грн (з ПДВ) згідно з видатковою накладною №5960 від 24.09.2024 та 5000 літрів палива дизельного класу Е на суму 220500,00 грн (з ПДВ) згідно з видатковою накладною №6192 від 02.10.2024. Видаткові накладні підписано обома сторонами без жодних зауважень чи заперечень, зокрема щодо якості, кількості, асортименту та ціни товару, а їх підписи скріплені печатками.

Поставка товару здійснювалася автотранспортом ТОВ «Магістр-Д», а саме автоцистерною STEYR, д.н.з. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_1 ) та автомобілем марки VOLVO, модель FN420, д.н.з. НОМЕР_2 з причепом марки GENERAL TRAILERS, модель TX34TW (водій ОСОБА_2 ), що підтверджується копіями товарно-транспортних накладних №240924/7 від 24.09.2024 та №241002/3 від 02.10.2024 (а.с.13, 14).

З метою оплати товару позивачем виставлено відповідачу рахунок №2890 від 24.09.2024 на суму 180 369грн та рахунок №2992 від 02.10.2024 на суму 220 500грн. Всього на суму 400 869грн 00коп.

Дані господарські операції з продажу нафтопродуктів позивачем відображено в податкових накладних, котрі зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних за №467 від 24.09.2024, за №79 від 03.10.2024 та в Єдиному реєстрі акцизних накладних - акцизні накладні форми "П" №6912 від 02.10.2024, №702 від 24.09.2024

Відповідач не провів оплати отриманого товару, що ним підтверджено у відзиві на позов.

На суму боргу позивачем нараховано відповідно до п.7.3 договору та заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 29 264грн 67коп. та 20% річних в розмірі 40 911грн 68коп.

Наявність заборгованості відповідачем обґрунтовано з посиланням на скрутне фінансове становище, наявністю податкового боргу, заборгованості з виплати заробітної плати, тому просив суд, на підставі ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України, зменшити розмір нарахованих 20% річних до 5%. На підтвердження важкого матеріального становища відповідачем долучено до справи Баланс підприємства на 31.12.2024, згідно з яким збиток підприємства склав 176 409,0 (графа 1420). За даними Звіту про фінансові результати за 2024 рік, збиток підприємства склав у звітному періоді 12 185,9 (графа 2350) (а.с.68).

Норми та джерела права, які застосовані судом при вирішенні спору.

Згідно з ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 ГПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідач визнав позовні вимоги у частині суми основного боргу, в розмірі 400869 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову оформлено відповідачем та викладено у заяві по суті спору відзиві на позов від 12.05.2025, котрий підписаний керівником ПП «Холдер Агро» Наталією Дмитрівною Слободян.

За даними витягу з сайту Міністерства юстиції України (безкоштовний запит, а.с. 46) за посиланням в мережі Інтернет https://usr.minjust.gov.ua/content/home з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, сформованого на юридичну особу - відповідача, Слободян Наталія Дмитрівна є керівником та особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи згідно Статуту.

Судом дотримано норм ч. 2 ст. 191 ГПК України щодо перевірки повноважень на визнання позову директором відповідача, а з огляду на неявку в судове засідання представника відповідача, у суду відсутня можливість роз`яснити наслідки відповідної процесуальної дії відповідачу.

Таке визнання не суперечить нормам ГПК України та не порушує прав інтересів інших осіб.

Оскільки, підставою для прийняття рішення є саме визнання позову в порядку ст. 191 ГПК України, що є самостійною умовою для задоволення вимог, оцінка непов`язаних з цим доказів судом не здійснюється.

На підставі викладеного, у зв`язку з визнанням відповідачем позову у частині стягнення суми основного боргу, беручи до уваги відсутність доказів проведення оплати товару переданого у власність, що відповідачем визнається, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у розмірі 400869,00грн основного боргу.

Виходячи з п. 5.2. договору, строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, отриманого на підставі видаткової накладної №5960 від 24.09.2024 на суму 180 369грн 00коп. настав 28.09.2024, а товару, отриманого на підставі видаткової накладної №6192 від 02.10.2024 на суму 220 500грн 00коп. настав 06.10.2024.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №905/587/18.

За невиконання відповідачем умов договору в частині оплати переданого у його власність товару позивачем за період з жовтня 2024 року по лютий 2025 року включно на суму 180 369грн 00коп. боргу нараховано 13 167грн 49коп. інфляційних втрат, а на суму 220 500грн 00коп. боргу 16 097грн 18коп. інфляційних втрат.

З`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, зокрема щодо визначення періоду прострочення виконання грошового зобов`язання та суми боргу по кожній з партій товару, перевіривши методику та правильність проведених позивачем нарахувань інфляційних втрат, враховуючи встановлений факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо проведення розрахунків за товар , строк оплати якого закінчився (п.5.2 договору), перевіривши вказані у розрахунках позивача суми простроченого зобов`язання, період їх нарахування, судом встановлено, що такі є вірними, відтак заявлені до стягнення 9 264грн 67коп. інфляційних нарахувань як обґрунтовані та правомірні підлягають до задоволення.

Щодо заявлених вимог про стягнення 20% річних, суд виходить з такого.

Правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші у відповідності до ст.625 ЦК України, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п.7.3 договору сторонами погоджено та визначено інший розмір процентів, ніж той, що визначено у ч.2 ст.625 ЦК України, а саме: 20% річних, що не суперечить вказаній статті закону, а також принципу свободи укладення договору (ст.627 ЦК України).

Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

Згідно здійсненого розрахунку, позивачем за період з 28.09.2024 до 07.04.2025 на 180 396грн 00коп. боргу нараховано 20% річних в розмірі 18 950грн 15коп., а за період з 08.10.2024 до 07.04.2025 на суму боргу 220 500грн нараховано 20% річних в розмірі 21 961грн 53коп.

Здійснивши перевірку правильності розрахунку заявлених до стягнення відсотків річних, судом встановлено, що такі в розмірі 20% здійснено арифметично вірно, відтак позовні вимоги в цій частині як правомірні, підлягають до задоволення.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 20% річних до 5% річних, то суд враховує наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу положень статей 230, 233 Господарського кодексу України та статей 549, 551 Цивільного кодексу України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення відсотків річних не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, від 27.04.2018 у справі №908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

У даній справі, за змістом пункту 7.3 укладеного договору купівлі-продажу, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Розглядаючи можливість зменшення відсотків річних, визначених договором суд відзначає наступне.

Дійсно, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 виснувано, що суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора.

Водночас у справі № 922/444/22 Суд зазначив, що:

- у справі №902/417/18 Великою Палатою ВС зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку;

- у питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення;

- Велика Палата Верховного Суду вважала, що у справі № 922/444/22 відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо права суду зменшувати розмір відсотків річних шляхом викладення правової позиції щодо неможливості зменшення встановленого законом мінімального розміру річних на рівні трьох відсотків відповідно до ст. 625 ЦК України з посиланням на відсутність обґрунтувань складності тлумачення та застосування даної норми закону (ухвала №922/444/24 від 18.12.2024);

- за висновком Великої Палати Верховного Суду у справі 922/444/24 (ухвала від 18.12.2024) позиція щодо права суду, з огляду на конкретні обставини справи, зменшувати розмір відсотків річних не може бути застосована судами як «загальна практика» при розгляді в інших справах питання зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України (таких обставин у даній справі не встановлено)

Крім того, справу №922/444/2 було передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з посиланням на необхідність відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №915/1308/23, ухваленої Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством щодо застосування приписів статті 625 Цивільного кодексу України стосовно можливості зменшення судом розміру трьох процентів річних (які встановлені законом), а також не застосування до цих правовідносин статті 233 Господарського кодексу України шляхом викладення правової позиції щодо неможливості зменшення встановленого законом мінімального розміру річних на рівні трьох процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою від 21.02.2025 у справі №922/444/24 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу повернула відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду, зазначивши зокрема, що питання, порушені колегією суддів, стосуються фактично можливості/неможливості зменшення процентів річних, нарахованих за статтею 625 Цивільного кодексу України. Однак ці питання не можуть бути підставою для відступу від усталеної практики застосування означених норм та не є такими, які потребують узагальнення судової практики.

Об`єднана палата зазначила, що зменшення розміру штрафних санкцій та/або відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України обумовлено індивідуальним характером правовідносин. У кожній конкретній справі, де постає питання про зменшення відсотків річних, суд має враховувати унікальні обставини, що супроводжують невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання, а тому питання про зменшення процентів не підлягає узагальненню через свою індивідуальну природу.

У вирішенні питання наявності чи відсутності підстав для зменшення розміру відсотків річних правовідносини у кожному спорі про їх стягнення є відмінними. Кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних фактичних обставин, які встановлені у справі та якими обумовлене таке зменшення і які підлягають дослідженню та оцінці судом у порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

В межах даної справи відповідачем належним чином не обґрунтовано та не надано суду належних доказів на підтвердження існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру 20% річних. Так, відповідачем не підтверджено наявність значного розміру невиконаних обов"язкових платежів чи скрутного фінансового становища підприємства станом на 31.12.2024 за даними Балансу, адже, як вбачається з графи 1420, непокритий збиток склав на кінець звітного періоду 176409,0; в той час як на початок звітного періоду (01.01.2024) такий збиток становив 188594,9. Також, з графи 2350 Звіту про фінансові результати за 2024 рік вбачається, що чистий збиток за звітний період (2024 рік) склав 12185,9; в той час як за аналогічний період попереднього року такий показник склав 32 288,1, тобто, майже в три рази більше. Отже, дані показники фінансової діяльності Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО" мають тенденцію до зменшення, що дає підстави суду дійти висновку про покращення фінансового стану господарської діяльності відповідача.

Крім того, відповідачем не підтверджено добросовісності своєї поведінки у спірних правовідносинах, оскільки отримавши у власність товар у вересні-жовтні 2024 року, впродовж 7 місяців відповідачем не проведено жодного платежу за товар. Така поведінка боржника свідчить про відсутність добросовісних дій, спрямованих на погашення заборгованості та відновлення порушених прав контрагента на отримання коштів за товар.

Заявлені позивачем 20% річних не є надмірно великими порівняно із заборгованістю і такі становлять 40 911,68 грн, тобто лише 10 % від суми боргу, що відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності, відтак обставини очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних відсутні.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 914/2453/21, від 20.02.2023 у справі № 910/15411/21, від 07.03.2023 у справі № 910/17556/21.

Визнання позову відповідачем не є достатньою підставою для зменшення розміру відсотків річних.

Щодо інших посилань відповідача, зокрема на постанову ВП ВС у справі №902/417/18, то як вже зазначалося вище, з огляду на те, що у цій постанові наведено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, наявність яких у даній справі не встановлено, підстав для зменшення нарахованих відсотків річних суд не вбачає.

Натомість у справі №902/417/18 існували виключні обставини, які судами були враховані та котрі надавали обґрунтовані підстави для зменшення 3% річних (зокрема, те, що відповідач був бюджетною установою; мала місце часткова оплата товару до звернення позивача з позовом, факт погашення відповідачем боргу повністю після відкриття провадження у справі; заявлені до стягнення суми санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних майже в два рази перевищували суму прострочення, що не відповідало принципу співмірності; частина території громади була окупованою в певний період).

З урахуванням наведеного, у даному випадку суд не вбачає підстав для ухвалення рішення про зменшення відсотків річних, які правомірно нараховано позивачем за порушення відповідачем грошових зобов`язань з оплати товару відповідно до п.7.3 договору та ст.625 ЦК України.

Висновки суду.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.

Проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто такі проценти, визначені законом, є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань.

Визначене даною нормою закону право на стягнення процентів річних є гарантією, яка надає кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

З огляду на викладене, з урахуванням положень статті 625 Цивільного кодексу України, кредитор має легітимне очікування на компенсацію йому процентів річних за користування боржником утримуваними грошовими коштами, які належать кредиторові, у встановленому договором розмірі річних, розмір яких не суперечить закону.

При цьому судом враховується заборона формалізму як однієї із вимог принципу пропорційності, який зобов`язує суди не допускати декларативного підходу в оцінці доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Розподіл судових витрат.

При зверненні з даним позовом до суду позивачем сплачено 7065,69 грн судового збору згідно з платіжною інструкцією №7512 від 08.04.2025.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Норму такого ж змісту викладено також у ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

На підставі вищенаведеного, згідно з частиною 123, 129 ГПК України, суд присуджує до відшкодування позивачу 3532,85 грн судового збору з відповідача.

Платіжна інструкція №7512 від 08.04.2025 на суму 7065,69грн, як доказ сплати судового збору в дохід Державного бюджету України, знаходиться в матеріалах справи №921/221/25, та відповідно, позивач вправі заявити клопотання про повернення йому з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору за подання до господарського суду позову до ПП "ХОЛДЕР АГРО".

Керуючись ст.ст.2, 4, 7, 13, 42, 46, 73, 74, 86, 123, 129, ч.1 ст.130, ст.ст.191, 219, 220, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства "ХОЛДЕР АГРО", село Васильків Чортківського району Тернопільської області, ідентифікаційний код 37938319) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГІСТР-Д", вулиця Князя Острозького, будинок 47"А", місто Тернопіль, ідентифікаційний код 21141124) - 400 869грн 84коп. боргу, 29 264грн 67коп. інфляційних нарахувань, 40 911грн 68коп. - 20 % річних та 3 532грн 85коп. в повернення судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.06.2025.

Суддя Н.О. Андрусик