СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Харків Справа № 922/4399/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А. , суддя Медуниця О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скарги Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (вх. № 589 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24 (повний текст складено 21.02.2025, м. Харкові), суддя Байбак О.І.

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків
до Акціонерного товариства "Укрпошта", м. Київ
про стягнення 338120,08 грн
ВСТАНОВИВ:

Позивач, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача, Акціонерного товариства "Укрпошта" 338 120,08 грн, з яких:

298 388,21 грн - орендної плати за період з 09.07.2022 по 14.11.2024;

10 040,09 грн - 3% річних за період 16.07.2022-14.11.2024;

29 691,78 грн - інфляційних втрат за період липень 2022 - жовтень 2024.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що на підставі відповідного рішення Харківської міської ради, між позивачем та відповідачем було укладено Договір позички №1870 від 01.08.2019, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у безоплатне користування майно на умовах, викладених у цьому Договорі строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, для розміщення відділення поштового зв`язку.

Однак, після сплину терміну дії договору, що мало місце 01.07.2022, відповідач не повернув позивачу майно та продовжував користуватися таким майном до 14.11.2024 шляхом розміщення відділення поштового зв`язку, тим самим надаючи своїм клієнтам (споживачам) відповідні послуги та отримуючи дохід від такої господарської діяльності.

Позивач зазначав, що оскільки користування майном з 08.07.2022 по 14.11.2024 здійснювалося без достатньої правової підстави, відповідно відповідач зберіг у себе кошти, які мав сплатити з користування майном, а тому зобов`язаний повернути ці кошти позивачу на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України та на підставі ст. 625 ЦК України сплатити інфляційні та річні за весь час прострочення оплати.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.12.2024, зокрема відкрито провадження у справі; справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24 в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення обґрунтоване тим, що суд, враховуючи відсутність заперечень з боку позивача після закінчення строку дії Договору позички №1870 від 01.08.2019 та продовження користування відповідачем нежитловими приміщеннями, Договір поновив свою дію на строк, який був раніше встановлений Договором, відповідно до ч.3 ст.827, ч.1 ст.764 ЦК України.

Також, суд першої інстанції зазначає, що відповідно до ч.3 ст.827 ЦК України та п.5 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 Договір вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, представник позивача, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради адвокат Батіг В.В. через підсистему Електронний суд звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24 повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позову Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до Акціонерного товариства Укрпошта у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства Укрпошта на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована, зокрема, тим, що відповідно до ч. 1 ст. 835 ЦК України, п. 5.1. та 5.5. Договору, Договір припинив свою дію 01.07.2022.

При цьому, відповідач після припинення дії Договору (01.07.2022), відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 833 ЦК України, п. 3.1.7. Договору, зобов`язаний повернути комунальне майно Позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 759 ЦК України особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (тобто Законом України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992 (надалі Закон № 2269-ХІІ) до 31.01.2020 і Законом № 157-ІХ з 01.02.2020).

Скаржник зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 157-ІХ забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку, крім передачі релігійній організації в безоплатне користування або позичку державного або комунального майна, яке є культовим майном, зокрема культовою будівлею, спорудою, з метою проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній, процесій, ритуалів, молитов, служінь, релігійних зібрань, релігійної освіти та забезпечення інших видів релігійної практики в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, ЦК України (і саме у главі 58) прямо передбачає наявність спеціального предмету у правовідносинах з оренди майна майно комунальної форми власності, правове регулювання якого здійснюється окремим спеціальним законом (Законом № 2269-ХІІ до 31.01.2020 і Законом № 157-ІХ з 01.02.2020).

Відтак, скаржник стверджує, що наявність прямої імперативної заборони користування, а також відсутність передбачених законом та Договором підстав для продовження строку дії Договору, лише підтверджують висновки про його припинення 01.07.2022.

Апелянт наполягає, що враховуючи наявність спеціальної норми, передбаченої ч. 2 ст.9 Закону № 157-ІХ щодо прямої заборони на передачу комунального майна у безоплатне користування або позичку, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про продовження строку дії Договору на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану відповідно до п. 5 Постанови № 634.

Як встановлено судом першої інстанції, не заперечується відповідачем, строк дії Договору спливає 01.07.2022.

Також, пунктом 5.2. Договору передбачено, що Договір може бути продовжений на новий термін тільки за умови позитивного рішення сесії Харківської міської ради.

Із системного тлумачення умов Договору вбачається, що під позитивним рішенням сесії Харківської міської ради слід розуміти рішення, аналогічне рішенню Харківської міської ради № 1623/19 від 19.06.2019, яким би продовжили або встановили б новий термін для безоплатного користування відповідачем відповідними нежитловими приміщеннями.

При цьому, вищезазначених рішень Харківська міська рада не приймала.

За таких обставин, єдина умова, на підставі якої Договір міг би бути продовжений на новий термін, відсутня.

Суд першої інстанції зазначаючи про поновлення Договору, не наводить жодного нормативно-правового обґрунтування таким висновкам.

На думку скаржника, наявність спеціальної норми, передбаченої ч. 2 ст. 9 Закону №157-ІХ щодо прямої заборони на передачу комунального майна у безоплатне користування або позичку, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про поновлення Договору на строк, який був раніше встановлений Договором відповідно до ч. 1 ст. 764 ЦК України.

Таким чином, строк дії Договору, тобто безоплатного користування нежитловими приміщеннями, сплив 01.07.2022 відповідно до п. 5.1. Договору.

До моменту оформлення права оренди нерухомого майна, відносини з фактичного користування таким майном без укладеного договору оренди та недоотримання Позивачем доходів у вигляді орендної плати за є за своїм змістом кондикційними.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Так, відповідач за рахунок позивача зберіг (набув) кошти, які мав би сплатити за користування нежитловими приміщеннями, які були передані (та не повернуті після 08.07.2022) згідно Договору.

При цьому, збереження (набуття) вищезазначених коштів відбулося за відсутності правової підстави, адже підстава для безоплатного користування майном за Договором після 08.07.2022 відпала.

Таким чином, апелянт стверджує, що сума коштів орендної плати за фактичне користування відповідачем нерухомим майном (нежитловими приміщеннями) після 08.07.2022 без належних на те правових підстав підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2025 у справі №922/4399/24 апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 витребувані матеріали справи №922/4399/24 у Господарського суду Харківської області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги.

24.03.2025 року матеріали справи №922/4399/24 надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24. Розгляд апеляційної скарги Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк до 15.04.2025 року включно, для подання відзиву на апеляційну скаргу. Запропоновано учасникам справи в строк до 15.04.2025 включно надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів іншим учасникам справи.

03.04.2025 до Східного апеляційного господарського суд у строк встановлений судом, від представника відповідача, АТ «Укрпошта» адвоката Нікітенко Д.Ю, через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд залишити рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 року по справі №922/4399/24 без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Судові витрати покласти на апелянта.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач стверджує, що з наявного в матеріалах справи акту повернення майна від 14.11.2024, підписаного позивачем та відповідачем, вбачається, що його складено саме до договору позички №1870 від 01.08.2019, про що і зазначено в самому акті. Акт підписано без заперечень та будь-яких зауважень.

Отже фактично до 14.11.2024 майно не поверталося власнику, акти повернення майна сторонами не підписувалися, оскільки обидві сторони вважали договір позички продовженим, даний факт підтверджується актом повернення майна від 14.11.2024.

Продовження дії Договору до 14.11.2024 також підтверджується тим, що позивач за період з 01.07.2022 до моменту повернення майна згідно акту від 14.11.2024 не звертався до відповідача з вимогами щодо повернення майна, щодо будь-яких оплат та не виставляв рахунки за користування майном.

На думку відповідача, доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» в поточній редакції як безапеляційну підставу припинення дії спірного договору саме 01.07.2022 є не обґрунтованим.

Крім того, з моменту вступу в дію вказаного закону, 01.02.2020, до моменту подання позивачем позову до суду пройшло майже п`ять років. Дата вступу в дію вказаного закону 01.02.2020 припадала на термін дії спірного Договору згідно з п. 5.1. Договору.

Відповідач вважає, що доводи позивача про те, що оскільки рішень про продовження строку дії спірного Договору Харківська міська рада не приймала, то строк дії Договору закінчився 01.07.2022 є необґрунтованими, оскільки позивачем не враховані істотні фактичні обставини справи, а саме, що закінчення строку спірного Договору (01.07.2022) припало на час дії воєнного стану в Україні та на час активних бойових дій на території Харківської міської територіальної громади.

Отже, враховуючи фактичні обставини, зокрема, що строк дії спірного Договору визначено до 01.07.2022, тобто у період дії воєнного стану, а також приписи Постанови № 634 від 27.05.2022, у спірних правовідносинах відсутні передумови для припинення Договору під час дії воєнного стану з підстав, визначених у пункті 5 вказаної Постанови, оскільки такий Договір вважається продовженим починаючи з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця.

Крім того, з наявного в матеріалах справи акту повернення майна від 14.11.2024, підписаного позивачем та відповідачем, вбачається, що його складено саме до договору позички №1870 від 01.08.2019, про що і зазначено в самому акті.

Отже, Договір діяв з 01.08.2019 по 14.11.2024, оскільки відповідно до акту приймання-передачі від 14.11.2024 до договору позички №1870 від 01.08.2019, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками приміщення були повернуті відповідачем позивачу.

Також відповідач зауважує, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України не

підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Договір позички від 01.08.2019 продовжував діяти до 14.11.2024, і повністю охоплює період, за який позивачем пред`явлено до стягнення з відповідача суму коштів (орендної плати) (08.07.2022-14.11.2024).

Отже, спірні правовідносини мають договірний характер, що виключає можливість застосування до них положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно ч. 13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час розгляду справи апеляційним господарським судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Харківської міської ради № 1623/19 від 19.06.2019 було затверджено Перелік об`єктів, які передаються в безоплатне користування за договором позички, в тому числі нежитлові приміщення, які підлягають передачі у безоплатне користування АТ Укрпошта строком на 2 роки та 11 місяців.

На підставі вищезазначеного рішення Харківської міської ради, 01.08.2019 між позивачем, як позичкодавцем, та відповідачем, як користувачем, укладено договір позички №1870 (далі за текстом договір; а. с. 7-8), за умовами якого предметом договору є безоплатне користування майном. Право на укладення договору отримано користувачем на підставі рішення 27 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 1623/19 від 19.06.2019 Про комунальну власність м. Харкова.

Об`єктом договору позички є нежитлові приміщення цокольного поверху № 1-:-6, 10 І площею 194,5 кв. м. та 76/100 частин місць загального користування приміщень № 7, 8, 9, ІІ площею 20,5 кв. м., загальною площею 215,0 кв. м. у житловому будинку літ. А-15 (далі майно), розташоване за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, буд. 276-Б, та знаходиться на балансі КП Жилкомсервіс (далі балансоутримувач; п. п. 1.1-1.2 договору).

На підставі п. 1.3 договору, позичкодавець передає користувачу вищевказане майно у безоплатне користування на умовах, викладених у цьому договорі, строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців для розміщення відділення поштового зв`язку.

Згідно з п. 3.1.7 договору протягом 7 днів з моменту прийняття рішення про ліквідацію користувача, припинення дії або дострокового розірвання договору користувач повинен повернути актом передане майно позичкодавцю у тому ж стані, в якому це майно йому передавалось, з урахуванням нормального зносу майна.

Відповідно до п. п. 5.1-5.2 договору останній діє з 01 серпня 2019 року до 01 липня 2022 року.

Договір може бути продовжений на новий термін тільки за умови позитивного рішення сесії Харківської міської ради.

У позовній заяві позивач зазначав про те, що під позитивним рішенням сесії Харківської міської ради слід розуміти рішення, аналогічне рішенню Харківської міської ради № 1623/19 від 19.06.2019, яким би продовжили або встановили б новий термін для безоплатного користування відповідачем відповідними нежитловими приміщеннями.

Однак, таких рішень Харківська міська рада в подальшому не приймала.

З огляду на викладене позивач зазначав, що строк дії договору, тобто безоплатного користування нежитловими приміщеннями, закінчився 01.07.2022 відповідно до п. 5.1 договору, а з 01.02.2022 введено в дію Закон України Про оренду державного та комунального майна від 03.10.2019 № 157-ІХ, відповідно до ч. 2 ст. 9 якого забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку.

Позивач вважає, що оскільки відповідач не повернув йому майно в порядку, визначеному п. 3.1.7 договору, протягом 7 днів з моменту припинення терміну дії договору, тобто до 08.07.2022, після наведеної дати у відповідача відсутні правові підстави для безоплатного користування нежитловими приміщеннями, які були передані згідно договору, як на підставі умов самого договору, так і на підставі Закону.

Як свідчать матеріали справи, відповідач повернув позивачу передане майно за договором 14.11.2024, що підтверджується актом приймання-передачі.

При зверненні до господарського суду з позовом у даній справі позивач стверджував, що відповідач за його рахунок зберіг (набув) кошти, які мав би сплатити за користування нежитловими приміщеннями, які були передані (та не повернуті після 08.07.2022) згідно договору. При цьому, збереження (набуття) вищезазначених коштів відбулося за відсутності правової підстави, адже підстави для безоплатного користування майном за договором після 08.07.2022 відпала.

Балансова вартість нежитлових приміщень, якими, на думку позивача, фактично та безпідставно користується відповідач, становить 855949,00 грн, що підтверджується довідкою КП Жилкомсервіс № 6433/2/07-05 від 01.07.2024. Річний індекс інфляції 2022 року становить 126,6%, а 2023 року 105,1%. Відтак, за розрахунками позивача місячна орендна плата становить:

- за період з 09.07.2022 до 31.07.2022 6350,59 грн;

- за серпень-грудень 2022 року 8559,49 грн;

- за січень-грудень 2023 року 10836,31 грн;

- за січень-жовтень 2024 року 11388,96 грн;

- за період з 01.11.2024 до 04.11.2024 5314,85 грн.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, загальна сума орендної плати за фактичне користування відповідачем нерухомим майном (нежитловими приміщеннями) за період з 09.07.2022 до 14.11.2024 без належних на те правових підстав, становить 298 388,21 грн.

У зв`язку з безпідставним збереженням (набуттям) відповідачем коштів, позивач, керуючись ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахував відповідачу: 3% річних у сумі 10040,09 грн за період 16.07.2022-14.11.2024 та інфляційні втрати у сумі 29691,78 грн - за період липень 2022 - жовтень 2024.

Обставини щодо стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, а також нарахованих у зв`язку з прострочення її оплати інфляційних та річних в наведених вище сумах стали підставами для звернення позивача до господарського суду з позовною заявою в межах даної справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, з огляду на наступне.

Предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога щодо стягнення з АТ Укрпошта на користь Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 298 388,21 грн за користування майном.

Отже предметом доказування є обставини, що підтверджують наявність або відсутність правових підстав користування спірним майном (нежитловими приміщеннями) з урахуванням приписів ст.1212 Цивільного кодексу України, статті 827 Цивільного кодексу України, Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ГК України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч.1, 3 ст.827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Глава 58 ЦК України регулює правовідносини, пов`язані з наймом (орендою).

Відтак, до Договору позички підлягають застосуванню положення глави 58 ЦК України, а також інших законодавчих актів, якими регулюються питання оренди комунального майна - Господарського кодексу України, Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Договір позички укладено щодо нерухомого майна, що знаходиться в комунальній власності. Отже, відносини щодо оренди цього майна регулюються, крім того, нормами Закону України Про оренду державного та комунального майна.

Під час укладення договору оренди сторони керувалися Законом України від 10.04.1992 № 2269-XII "Про оренду державного та комунального майна".

27.12.2019 набрав чинності Закон України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", який введено в дію 01.02.2020, та відповідно до пункту 2 Перехідних положень якого на правовідносини щодо продовження договору оренди після 01.07.2020 поширюється дія саме цього Закону.

Враховуючи те, що спірний Договір було укладено сторонами на термін з 01.08.2019 по 01.07.2022, до спірних правовідносин при вирішенні питання продовження договору оренди підлягають застосуванню норми Закону №157-ІХ.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, строк якого в подальшому був неодноразово продовжений Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 та від 16.11.2022 № 2738-ІХ. Зокрема Указом від 16.11.2022 № 2738-ІХ дію воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб, тобто до 19.02.2023.

Отже закінчення строку спірного Договору оренди (01.07.2022) припало на час дії воєнного стану в Україні.

Як вірно зазначено господарським судом, матеріали справи свідчать, що після закінчення строку дії Договору позички 01.07.2022 відповідач продовжував користуватися переданими йому у позичку приміщеннями, тоді як від позивача не надходило жодних заперечень щодо такого користування.

Отже, враховуючи вищезазначені норми, Договір позички поновив свою дію у зв`язку із подальшим користуванням відповідачем переданим за договором майном після закінчення строку договору та відсутністю жодних заперечень позичкодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору.

Щодо тверджень скаржника про перевагу спеціального закону у сфері оренди державного і комунального майна - Закону № 157-ІХ над положеннями Цивільного кодексу України, то колегія суддів не може погодитися із такими, зважаючи на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 зробила правові висновки щодо пріоритетності норм Цивільного кодексу над спеціальним законом із новими вимогами, який прийняли пізніше, у цій ситуації не застосовується колізійний принцип lex posterior derogat priori (лат. пізніший закон скасовує попередній).

Крім того, в зазначеній постанові містяться посилання на Рішення Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі N 5-рп/2012, в якому вказано: "Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року N 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу".

У зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, Верховною Радою Законом від 01.04.2022 № 2181-IX внесено зміни до Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 157-ІХ та доповнено пунктом 6-1, яким унормовано, що під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану.

На виконання вказаних законодавчих приписів Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", яка набрала законної сили 01.06.2022.

У пункті 5 Постанови № 634 від 27.05.2022 визначено, що договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються.

У разі коли граничний строк для подання заяви про продовження договору оренди припадає на період воєнного стану, цей строк продовжується на строк воєнного стану та три місяці з дати його припинення чи скасування (абзац 6 пункту 5 Постанови № 634 від 27.05.2022).

Відповідно до пункту 16 Постанови № 634 орендодавцям державного та комунального майна забезпечити нарахування орендної плати орендарям згідно з пунктом 1 цієї постанови, а також продовження та припинення договорів оренди відповідно до пункту 5 цієї Постанови, починаючи з 24.02.2022.

Отже, пунктом 5 Постанови № 634 встановлено правило: договори оренди автоматично продовжуються до кінця воєнного стану в країні та ще на 4 місяці і виключеннями з цього правила є лише два випадки: 1) коли балансоутримувач повідомив орендодавцю та орендарю про непродовження такого договору за 30 к.д. до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України № 157- IX; 2) продовження договору відбулось за результатами аукціону, який було опубліковано до дати набуття чинності Постановою № 634, тобто до 01.06.2022 (в такому разі орендар мав право укласти договір оренди з переможцем такого аукціону).

Матеріали справи свідчать, що позивач не повідомив відповідачу про не продовження такого договору за 30 календарних днів до дати завершення його строку дії з підстав, визначених статтею 19 Закону України №157-IX.

Також жодного продовження Договору позички на аукціоні не відбулося, оскільки його взагалі було укладено в позаконкурентному порядку, тобто без проведення аукціону.

В даному випадку відсутні обставини, які є виключенням для застосування пункту 5 Постанови №634, а тому Договір позички продовжує свою дію також і в силу положень даної постанови.

Дана постанова Кабінету Міністрів України як акт органу виконавчої влади є по суті імперативною нормою, яка носить обов`язковий характер для учасників відповідних правовідносин, не зважаючи на її нижчу юридичну силу порівняно з Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України.

Так, у постанові від 19.04.2024 у справи №911/1359/22 Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду викладено, зокрема, наступні висновки щодо імперативного характеру постанов органів виконавчої влади : Підпункт 16 пункту 1 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 №332 (у редакції Постанови НКРЕКП від 26.04.2022 № 413) - це імперативна норма, якою держава вказала учасниками ринку електричної енергії, що на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупиняється нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України Про ринок електричної енергії.

Отже, Об`єднана палата дійшла висновку про те, що виконавчий орган, який в силу Закону наділений повноваженнями унормовувати договірні відносини суб`єктів господарювання, може приймати загальнообов`язкові норми, які підлягають виконанню учасниками обороту.

Крім того, приписами частини першої статті 58 Конституції України унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватися на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Таким чином, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правовим актом, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися 1) негайно (безпосередня дія); 2) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма); 3) шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Під зворотною (ретроактивною) дією акта цивільного/господарського законодавства розуміється поширення його дії на відносини, що виникли до набрання ним чинності.

Системний аналіз викладеного дає змогу виокремити два випадки зворотної дії норм цивільного/господарського законодавства: 1) коли акт законодавства пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність; 2) якщо законодавець встановлює спеціальні випадки зворотної дії актів законодавства.

Отже, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Закріплення названого принципу є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 у справі № 1-зп/1997).

Водночас, цивільне/господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою, але виключно тоді, коли зворотна дія цих актів, по-перше, встановлена в них самих, а, по-друге, якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, вираженому в статті 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта), під час дії якого вони настали або мали місце.

З матеріалів справи вбачається, а сторонами не оспорюється той факт, що після набрання законної сили Законом України Про оренду державного та комунального майна, позивач не звертався до відповідача з заявами про розірвання договору позички або повернення майна. Крім того, з моменту вступу в дію вказаного закону 01.02.2020 до моменту подання позивачем позову до суду пройшло майже п`ять років.

Таким чином, враховуючи встановлені колегією суддів обставини, зокрема, що строк дії спірного Договору визначено до 01.07.2022, тобто у період дії воєнного стану; а також приписи Постанови № 634 від 27.05.2022, у спірних правовідносинах також відсутні передумови для припинення договору позички №1870 під час дії воєнного стану з підстав, визначених у пункті 5 вказаної Постанови, оскільки такий Договір вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї Постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця.

Тож, колегія суддів зазначає, що спірний договір діяв з 01.08.2019 по 14.11.2024, оскільки відповідно до акту приймання-передачі, підписаного уповноваженими представниками сторін та скріпленого печатками, 14.11.2024 приміщення були повернуті відповідачем позивачу.

Позивач в односторонньому порядку не відмовлявся від договору позички та не зазначав, що договір буде розірваний сторонами чи визнаний недійсним у судовому порядку.

У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України, адже підстава (Договір), в розумінні положень ст.1212, не відпала (договір продовжував свою дію до моменту повернення нерухомого майна позивачу 14.11.2024).

З огляду на викладене, положення статті 1212 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки Договір позички від 01.08.2019 продовжував діяти 14.11.2024, і повністю охоплює період, за який позивачем пред`явлено до стягнення з відповідача суму коштів (орендної плати) (09.07.2022 04.11.2024).

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в даному випадку підстав для стягнення спірних грошових коштів (орендної плати) з відповідача на користь позивача як безпідставно збережених коштів відповідно до вимог статті 1212 Цивільного кодексу України.

Крім того, оскільки позовна вимога про стягнення з відповідача 298 388,21 грн не підлягає задоволенню, то не підлягають задоволенню і похідні від неї позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та збитків від інфляції.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не заслуговують на увагу з огляду на безпідставність.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Отже, колегії суддів зазначає, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2025 у справі №922/4399/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає

Повна постанова складена 02.06.2025.

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця