ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2025 р. Справа№ 910/11241/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Прокопів Н.М.;

від відповідача: Синьоока Г.І.,

розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та Державного підприємства «Гарантований покупець»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року (повне рішення складено 13.03.2025 року)

у справі №910/11241/24 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Державного підприємства «Гарантований покупець»

до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 1 989 769 113,10 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Гарантований покупець" (далі - позивач) звернулося Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач) про стягнення основного боргу в сумі 12434923 101,59 грн, 3% річних в сумі 819 313 038,10 грн та інфляційних втрат в сумі 1 170 456075,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх обов`язків за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем №2293/01/21/77-150-08-21-00393 в частині повної та своєчасної оплати вартості послуг за лютий 2023 - червень 2024 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2025 року закрито провадження у справі № 910/11241/24 за позовом Державного підприємства "Гарантований покупець" до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в частині стягнення основного боргу в сумі 12 434 923 101,59 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі № 910/11241/24 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства "Гарантований покупець" 3% річних в сумі 799 337 841,55 грн, інфляційні втрати в сумі 1 092 201 516,20 грн та судовий збір в сумі 1 007 480,41 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Державного підприємства "Гарантований покупець" 3% річних у сумі 799 337 840,55 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 551, 625 Цивільного кодексу України, ст. 231 Господарського кодексу України.

Так, представник скаржника зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви про зменшення 3% річних, які підлягають стягненню з Акціонерного товариства «НАЕК «Енергоатом», враховуючи що норми Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України прямо не містять положень про можливість зменшення нарахування 3% річних. Разом з цим, у справі №902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, за твердженням скаржника, розглядаючи питання застосування приписів ст. 625 Цивільного кодексу України у контексті можливості зменшення судом розміру трьох процентів річних (які встановлені законом) Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 18.05.2021 року у справі №904/3177/20, ухвалі від 28.02.2024 року у справі №915/534/22, вказала, що у справі №902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

На підтвердження форс-мажорних обставин відповідачем разом з відзивом на позовну заяву подано до суду: копію сертифікату ТПП №3100-22-1222 від 24.10.2022 року; копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань; копію витягу зі звіту з розслідування експлуатаційної події в роботі АС від 11.04.2022 року; копію листа ТПП №1169/05-5 від 26.04.2023 року.

З фінансових документів вбачається, що у 2022 році витрати відповідача на виконання Положення про ПСО (оплата послуги) становили 87,6 млрд. грн, водночас загальний валовий прибуток 86,6 млрд грн, тобто витрати на послугу перевищують весь дохід Компанії від реалізації електричної енергії.

У першому півріччі 2024 року витрати відповідача на виконання Положення про ПСО (оплати послуги) становили 51,3 млрд грн, водночас загальний валовий прибуток 50,5 млрд грн, тобто витрати на послугу перевищують весь дохід від реалізації електричної енергії.

Наведеним за твердженням скаржника підтверджується, що у зв`язку з форс-мажорними обставинами, окупацією Запорізької АЕС у відповідача відсутні джерела надходжень, які повністю покривають витрати по договору.

Крім того, за твердженням скаржника, судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідач є виробником, який відповідає за безпечну експлуатацію атомних електростанцій. Стала робота енергетичних об`єктів АТ «НАЕК «Енергоатом» залежить від повного та своєчасного фінансування всіх виробничих потреб цих об`єктів. Збереження нормального режиму роботи системи атомних електростанцій є гарантією забезпечення економіки та забезпечення населення держави електроенергією в умовах втрат, завданих країною-агресором.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.

04.04.2025 року суддя Майданевич А.Г. заявив про самовідвід від розгляду справи №910/11241/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2025 року заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. від розгляду справи №910/11241/24 задоволено. Матеріали справи №910/11241/24 передано на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2025 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Коротун О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суд від 07.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24.

Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Державне підприємство "Гарантований покупець" у встановлений процесуальний строк звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 19975196,55 грн 3% річних та 78 254 558, 55 грн інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, представник скаржника зазначив, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду викладені, зокрема, у постанові від 07.04.2020 року №910/4590/19 та від 09.04.2025 року у справі №910/1083/23.

При цьому, за твердженням скаржника, судом першої інстанції було проігноровано акцесорність зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат, та попри наявність непогашеного зобов`язання по 1-5 етапам до моменту настання строку оплати за 6 платежем (виникнення строку на оплату фактичної вартості послуг) судом було змінено базу нарахування для 3 % річних та інфляційних втрат по спірним місяцям за період з 01 по 13 число місяця (з урахуванням наявного в п. 2.8 договору застереження про зміну порядку розрахунків, якщо дата платежу припадає на вихідний день), наступного за розрахунковим.

Таким чином, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зроблені фактично суперечливі та взаємовиключні висновки: строк оплати фактичної вартості послуг виникає 13 числа місяця наступного за розрахунковим, а база нарахування для розрахунку 3% річних та інфляційних втрат змінюється раніше ( з 1 числа наступного місяця за розрахунковим). Таким чином, судом фактично застосовано подвійний підхід до основного зобов`язання та акцесорного (3% річних та інфляційних втрат).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 року апеляційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 у справі №910/11241/24 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази, які підтверджують сплату судового збору у розмірі 377 739,03 грн.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24.

24.04.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого представник позивача просив суд залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» без задоволення, а зазначене судове рішення у відповідній частині без змін.

При цьому, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що сплата скаржником кредитору компенсаційних платежів, визначених ст. 625 Цивільного кодексу України за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання не ставиться в залежність від наявності в боржника джерел для покриття відповідних витрат, чи наявності у боржника коштів апріорі. Так, відповідач в змозі виконати судове рішення у даній справі і без «державної підтримки» та без вирішення питання «на рівні державних органів», а хоча б за рахунок виконання судових рішень за позовами НАЕК «Енергоатом» до постачальників універсальних послуг.

Крім того, представник позивача зауважив, що на сьогоднішній день державою захищено права та інтереси відповідача шляхом впровадження фактично подвійного мораторію на примусове стягнення 3% річних та інфляційних втрат (під дію відповідних мораторій підпадає і ця справа) та прийняття НКРЕКП норми про заборону стягнення штрафних санкцій, які не були заявлені у даній справі.

Таким чином, за твердженням представника позивача, у разі задоволення спірних вимог, рішення суду в цій справі не матиме будь-яких негативних наслідків для відповідача. Тобто будь-яких перешкод у виконанні статутних завдань відповідач не матиме.

06.04.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого представник відповідача просив суд залишити апеляційну скаргу Державного підприємства «Гарантований покупець» без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 19975196,55 грн та інфляційних втрат у сумі 78254558,80 грн залишити без змін.

При цьому, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що у своїх розрахунках позивач не змінював бази для нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний та продовжував здійснювати нарахування на прогнозні обсяги після підписання актів приймання-передачі послуги за розрахункові місяці, тобто після встановлення в акті приймання-передачі фактичного обсягу послуг у розрахунковому періоді, що не узгоджується з умовами договору та суперечить висновкам Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами.

Крім того, представник відповідача зауважив, що за обставин даної справи апеляційна скарга позивача є надуманою, необґрунтованою, такою, що не узгоджуються із висновками Верховного Суду.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/1181/25 від 12.05.2025 року, у зв`язку перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.22., 2.3.43. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/11241/24.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025 року сформовано колегію суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 року прийнято до свого провадження апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.

Представник позивача в судовому засіданні 14.05.2025 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги Державного підприємства «Гарантований покупець» та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» залишити без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.05.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги Державного підприємства «Гарантований покупець» та просив відмовити в її задоволенні, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» задовольнити.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.09.2021 року між Державним підприємством «Гарантований покупець» (постачальник) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (замовник) було укладено договір №2293/01/21/77-150-08-21-00393 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується надавати замовнику послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (послуги), а замовник зобов`язується отримувати надані постачальником послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному цим договором та Положенням про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року №483.

Відповідно до п. 2.1 договору загальна вартість послуг за цим договором визначається як сумарна вартість послуг, які надаються Постачальником кожного розрахункового періоду протягом строку дії цього договору, крім того - податок на додану вартість. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Згідно п. 2.2 договору до 12-го числа місяця, що передує розрахунковому періоду, Замовник надсилає на електронну адресу Постачальника інформацію щодо прогнозної граничної вартості послуги на розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 1 до цього договору, в електронному вигляді з накладенням кваліфікованого електронного підпису з подальшим надсиланням на поштову адресу по одному примірнику оригіналу. Для розрахункового періоду - жовтень 2021 року - інформація щодо прогнозної граничної вартості послуги на розрахунковий період за формою, наведеною у додатку 1 до цього договору, може бути надіслана Замовником до 17.09.2021 року.

Відповідно до постачальник на підставі отриманої від виробників зведеної інформації розраховує прогнозну вартість послуги для замовника відповідно до додатка 6 до Положення про ПСО. До 13-го числа місяця, що передує розрахунковому періоду, постачальник надсилає на електронні адреси замовника інформацію щодо прогнозної вартості послуги та її розподілу за сумами платежів за формою, наведеною у додатку 2 до цього договору. Для розрахункового періоду - жовтень 2021 року - інформація щодо прогнозної вартості послуги та її розподілу за сумами платежів за формою, наведеною у додатку 2 до цього договору, може бути надіслана Постачальником до 22.09.2021 року. До 10-го числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, Замовник надсилає на електронну адресу Постачальника інформацію щодо фактичної граничної вартості послуги за розрахунковий період за формою, наведеною у додатку 1 до цього договору, в електронному вигляді з накладенням кваліфікованого електронного підпису з подальшим надсиланням на поштову адресу у паперовому вигляді (п.п. 2.3-2.5 договору).

У п.п. 2.6, 2.7 договору вказано, що постачальник на підставі отриманої від виробників зведеної інформації розраховує фактичну вартість послуги для замовника відповідно до додатка 6 Положення про ПСО. Фактична вартість послуг у розрахунковому періоді розраховується відповідно до додатка 6 до Положення про ПСО щомісяця до 11-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом.

Згідно п. 2.8 договору оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника таким чином:

- перший платіж - за чотири банківські дні до початку розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- другий платіж - до 2 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- третій платіж - до 8 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- четвертий платіж - до 14 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- п`ятий платіж - до 20 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- шостий платіж - до 13 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий період, відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий період за формою, наведеною у додатку 3, та сумою перших п`ятьох платежів.

Якщо сумарна сплата замовником постачальнику прогнозної вартості за розрахунковий період (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, постачальник здійснює повернення замовнику різниці до 16-го (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

У разі, якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий день, такий платіж здійснюється в робочий день, що передує вихідному/святковому дню.

Факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання - передачі послуг за формою згідно з додатком 3 до цього договору (п. 2.9 договору).

Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 договору постачальник має право отримувати своєчасно та у повному обсязі оплату вартості послуг. Замовник зобов`язаний оплачувати своєчасно та у повному обсязі гарантованому покупцю вартість послуг гарантованого покупця.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30 квітня 2022 року. У частині виконання фінансових зобов`язань Договір діє до їх повного виконання (п.8.1 договору).

Додатковою угодою №2329/01/21/1 від 24.09.2021 року сторони погодились на період оплати постачальнику вартості послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів із 23.09.2021 року по 31.10.2021 року викласти пункт 2.8 договору у такій редакції: « 2.8. Оплата Постачальнику вартості послуг здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника таким чином:

- перший платіж - до 27 (включно) числа до початку розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків від сумарної прогнозної вартості послуг, які надаються виробникам, визначеним Постановою (з податком на додану вартість) з урахуванням здійсненого ПрАТ «Укргідроенерго» авансового платежу 1 млрд грн.;

- другий платіж - до 1 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків від сумарної прогнозної вартості послуг, які надаються виробникам, визначеним Постановою (з податком на додану вартість);

- третій платіж - до 7 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків від сумарної прогнозної вартості послуг, які Постановою (з податком на додану вартість);

- четвертий платіж - до 12 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі 20 відсотків від сумарної прогнозної вартості послуг, які надаються виробникам, визначеним Постановою (з податком на додану вартість);

- п`ятий платіж - до 20 (включно) числа розрахункового періоду в обсязі залишку несплаченого обсягу прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість), яка надається Постачальником Замовнику.

Сумарна прогнозна вартість послуг, які надаються виробникам, визначеним постановою, складає 6 139 476 817,40 грн (з податком на додану вартість)».

Сторонами укладались додаткові угоди до договору, якими фактично сукупно продовжено строк дії договору до 30.04.2024 року.

Так, в межах договору гарантованим покупцем, на виконання п. 2.4 договору, надіслано замовнику інформацію щодо прогнозної вартості послуги та її розподілу за сумами платежів лютий 2023 - червень 2024 року.

З системного аналізу умов укладеного між сторонами правочину вбачається, що контрагентами було досягнуто згоди щодо порядку оплати послуг за договором декількома етапами, частина з яких здійснювалась до моменту підписання сторонами акту приймання передачі, виходячи із прогнозованої вартості.

Судом першої інстанції було встановлено, що в межах договору гарантованим покупцем, на виконання п. 2.4 договору, надіслано замовнику інформацію щодо прогнозної вартості послуги та її розподілу за сумами платежів за лютий 2023 - червень 2024 року. На підтвердження передання вказаних розрахунків позивачем долучено до матеріалів справи відповідні супровідні листи, які направлені засобами електронного зв`язку. При цьому, суд зауважує, що направлення засобами електронної пошти повністю узгоджується із змістом п.7.5 договору. До того ж, отримання розрахунків прогнозованої вартості послуг за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень, лютий, березень, квітень 2023 року відповідачем протягом розгляду справи не спростовувалось.

За наслідками надання в межах договору послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів платежів за лютий 2023 - червень 2024 сторонами було складено та підписано такі акти приймання-передачі послуг:

- №02/23 від 28.02.2023 року на суму 11 872 234 665,07 грн;

- №03/23 від 31.03.2023 року на суму 11 882 578 809,05 грн;

- №04/23 від 30.04.2023 року на суму 10 525 359 797,53 грн;

- №05/23 від 31.05.2023 року на суму 5 959 7 722,36 грн;

- №06/2від 30.06.2023 року на суму 5 522 629 624,49 грн,

- №07/23 від 31.07.2023 року на суму 6 226 721 214,46 грн;

- №08/23 від 31.08.2023 року на суму 6 860 078 813,68 грн;

- №09/23 від 30.09.2023 року на суму 8 407 071 158,90 грн;

- №10/23 від 31.10.2023 року на суму 11 295 669 514,92 грн;

- №11/23 від 30.11.23 року на суму 13 731 178 304,28 грн;

- №12/23 від 31.12.23 року на суму 14 848 592 248,22 грн;

- №01/24 від 31.01.2024 року на суму 16 466 105,48 грн;

- №02/24 від 29.02.2024 року на суму 14 264 756 975,63 грн;

- №03/24 від 31.03.2024 року на суму 12 031 1 978,48 грн;

- №04/24 від 30.04.2024 року на суму 7 182 536 062, 48 грн;

- №05/24 від 31.05.2024 року на суму 6 912 16 563,80 грн;

- №06/24 від 30.06.2024 року на суму 3 293 400 607,54 грн.

Так, за твердженням позивача (з урахуванням численних заяв про закриття провадження у справі, а також про зменшення позовних вимог), відповідачем було здійснено розрахунок за надані послуги із порушенням умов договору щодо строків виконання грошового зобов`язання, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Так, виходячи з умов укладеного між сторонами правочину, суд першої інстанції дійшов висновку щодо виникнення у відповідача обов`язку зі здійснення розрахунків за договором за послуги за лютий 2023 - червень 2024 саме у порядку та строки, що визначені 2.8 договору.

Наразі, обставини порушення строків внесення платежів, що визначені 2.8 договору підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 року по справі №924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат позивачем повинно бути доведено суду обставини порушення з боку відповідача грошових зобов`язань перед позивачем.

Судом першої інстанції встановлено, що представниками відповідача під час розгляду справи було підтверджено обставини недотримання п. 2.8 договору під час здійснення розрахунків за послуги за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень, лютий, березень, квітень 2023 року.

Отже, враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов висновку щодо виникнення у позивача права на застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України.

Щодо посилань скаржника на виникнення форс мажорних обставин, в якості підстави для звільнення від відповідальності, суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

З частин 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до положень абз. 1 ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України та ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язанням несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язанням виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Разом з цим ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі №922/4544/16, від 26.04.2018 року у справі №910/11857/17, від 16.10.2018 року у справі №910/19094/17, від 06.11.2018 року у справі №910/9947/15, від 29.01.2019 року у справі №910/11249/17, від 19.02.2019 року у справі №910/7086/17, від 10.09.2019 року у справі №920/792/18.

Нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19, Верховного Суду від 23.03.2023 року у справі №920/505/22.

У постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі №913/869/14 вказано: "Разом із тим ст. 617 Цивільного кодексу України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми ст. 625 Цивільного кодексу України, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України). Ураховуючи викладене, можна дійти висновку, що порушення відповідачем умов Договору щодо оплати товару є підставою для нарахування визначених ст. 625 Цивільного кодексу України платежів, а наявність обставин непереборної сили за Договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами".

Форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконанання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. 217 Господарського кодексу України. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст. 617 Цивільного кодексу України та ст. 218 Господарського кодексу України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.09.2024 року по справі №910/17252/23, від 13.09.2023 року по справі № 910/8741/22 та від 13.06.2024 року по справі №910/7767/23.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання відповідача на наявність форс-мажору, що підтверджений сертифікатом №3100-22-1222 від 24.10.2022 року Торгово-Промислової палати України, ніяким чином не спростовують наявності підстав для застосування позивачем заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Як вказувалось вище, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

За змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Тобто правовідношення, в якому у замовника послуг є обов`язок із внесення часткової оплати послуг до моменту їх надання за прогнозованою вартістю, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 цього Кодексу.

Отже, застосування позивачем заходів відповідальності, що визначені ст. 625 Цивільного кодексу України на платежі (перші п`ять), які за своєю правовою природою згідно п. 2.8 укладеного між сторонами правочину є попередньою оплатою, в повному обсязі узгоджується із нормами чинного законодавства. При цьому, судом враховано, що за рештою платежів позивачем вірно здійснено розрахунок вже виходячи з вартості фактично наданих послуг.

Щодо розрахунку інфляційних втрат господарський суд вважає за доцільне звернути увагу на таке.

Згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2003 № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078), пунктом 1 якого передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Державним комітетом статистики України і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку № 1078).

При розрахунку інфляційних втрат через прострочення боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку № 1078 і Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265 .

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку № 1078).

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком № 1078.

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Щодо твердження скаржника (позивача), як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що судом першої інстанції було проігноровано акцесорність зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат, та попри наявність непогашеного зобов`язання по 1-5 етапам до моменту настання строку оплати за 6 платежем (виникнення строку на оплату фактичної вартості послуг) судом було змінено базу нарахування для 3 % річних та інфляційних втрат по спірним місяцям за період з 01 по 13 число місяця (з урахуванням наявного в п. 2.8 договору застереження про зміну порядку розрахунків, якщо дата платежу припадає на вихідний день), наступного за розрахунковим, колегія суддів відзначає наступне.

Так, Верховний Суд у постанові від 18.07.2024 року у справі № 910/1083/23 дійшов такого висновку: "4.43 Натомість, як убачається зокрема із додаткових письмових пояснень відповідача, які останній подав до апеляційного господарського суду після ухвалення Верховним Судом постанови від 25.01.2024 року у справі № 921/1294/23, Підприємство наводило обґрунтовані заперечення стосовно того, що позивач у розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат здійснював нарахування цих платежів на планові обсяги послуги навіть після підписання акту приймання-передачі послуги за розрахункові періоди. Водночас відповідач зауважив на тому, що у справі № 921/1294/23 нарахування здійснено на планові обсяги виключно до останнього дня розрахункового періоду, а не до моменту повного виконання грошових зобов`язань за розрахунковий період".

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги ст.ст. 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3 % річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Так, за результатами перевірки розрахунку позивача, судом першої інстанції було правомірно встановлено, що позивач продовжував нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати на прогнозний обсяг послуг після встановлення в акті приймання-передачі фактичного обсягу послуг у розрахунковому періоді. Тоді як у контррозрахунку відповідач здійснює заміну бази для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат із прогнозної вартості послуг на фактичну вартість після підписання сторонами актів приймання-передачі послуг.

Тобто, розрахунок позивача є помилковим з урахуванням того, що у розумінні положень пункту 2.8 Договору після підписання сторонами актів приймання-передачі послуг планові (прогнозні) обсяги послуг змінюються на фактичні, а тому 3 % річних та інфляційні втрати після підписання цих актів мають нараховуватися на фактичні обсяги до повного виконання грошових зобов`язань за розрахунковий період. Натомість позивач у своїх розрахунках не змінював базу нарахування для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника (позивача), що судом фактично застосовано подвійний підхід до основного зобов`язання та акцесорного (3% річних та інфляційних втрат), як необґрунтоване.

Так, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем у розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат неправильно визначено базу для нарахування цих платежів.

Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, погоджується із розрахунком суду першої інстанції щодо нарахування 799 337 841,55 грн 3% річних та 1 092 201 516,20 грн інфляційних втрат за спірний період.

Посилання скаржника (позивача) на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 07.04.2020 року №910/4590/19 є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення.

Так, предметом позову у справі 910/4560/19 є стягнення заборгованості внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість.

Таким чином, через нерелевантність до обставин цієї справи, що розглядається, висновків, викладених у вказаній постанові, колегія суддів їх не бере до уваги.

При цьому, колегія суддів відзначає, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для апеляційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Підставою для апеляційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. До того ж цитування скаржником окремих висновків, наведених у відповідних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави апеляційного оскарження судових рішень, передбаченої ст.ст. 254, 255 Господарського процесуального кодексу України.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для апеляційного оскарження, має місце тоді, коли суд першої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.

Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі № 154/3029/14-ц.

Щодо посилання скаржника (позивача), як на підставу для скасування оскаржуваного рішення на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 09.04.2025 у справі №910/1083/23, колегія суддів відзначає наступне.

Так, постанова Верховного Суду від 09.04.2025 року у справі №910/1083/23 ухвалена за результатами розгляду касаційної скарги ДП «Гарантований покупець». Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ДП «Гарантований покупець» зазначив про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду: в постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 щодо методики нарахування інфляційних втрат; в постановах від 18.07.2024 року у справі №910/1083/23, від 26.11.2024 року у справі №910/15342/23, від 30.01.2025 року у справі № 910/881/24 щодо недопустимості нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на прогнозні обсяги після заміни їх на фактичні.

Тобто ДП «Гарантований покупець» (відповідач) у справі №910/1083/23 наполягав на арифметичній некоректності здійсненого позивачем розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, у якому відповідні нарахування позивач здійснив до моменту фактичного виконання відповідачем планових (авансових) платежів, тоді як в даній справі позивач стверджує протилежне.

Означене свідчить про суперечливість поведінки позивача у правовідносинах з відповідачем, та його недобросовістність під час вирішення відповідного питання.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.

Тлумачення названих положень Цивільного кодексу України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі названої доктрини міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №910/9397/20, від 04.08.2021 року у справі №185/446/18, від 07.10.2020 року у справі №450/2286/16-ц.

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру 3% річних, колегія суддів відзначає наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У силу положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України , штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 Цивільного кодексу України).

Так, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, за висновками Великої Палати Верховного Суду нею у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Про зазначене вказала й об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 23.05.2024 року зі справи № 910/2440/23, повертаючи зазначену справу колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правомірно зазначив про можливість при ухваленні рішення вирішити питання щодо зменшення 3% річних на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви про зменшення 3% річних, які підлягають стягненню з Акціонерного товариства «НАЕК «Енергоатом», враховуючи що норми Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України прямо не містять положень про можливість зменшення нарахування 3% річних, та не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 18.03.2020 року №902/417/18.

Так, згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил ст. 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Подібний за змістом висновок викладений Верховним Судом у постановах від 17.12.2019 року №916/545/19, від 13.01.2020 року №902/855/18, від 14.01.2020 року №911/873/19, від 10.02.2020 року №910/1175/19, від 19.02.2020 року №910/1303/19, від 26.02.2020 року №925/605/18, від 17.03.2020 року №925/597/19, від 18.06.2020 року №904/3491/19 від 14.04.2021 року №922/1716/20.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.01.2024 року у cправі № 911/2269/22.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ст. 233 Господарського кодексу України і ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст.ст. 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 року №914/3231/16, від 10.08.2023 року № 910/8725/22, від 26.09.2023 року №910/22026/21, від 02.11.2023 року № 910/13000/22, від 07.11.2023 року № 924/215/23, від 09.11.2023 року №902/919/22).

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 року у справі №911/2269/22 зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на час розгляду справи не скасований.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

28.02.2022 року Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 року №671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс - мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 року відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи викладене, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для об`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору (контракту, угоди тощо) обов`язків згідно із законодавчими чи іншими нормативними актами виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Оцінюючи обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування наявності підстав для зменшення 3% річних судом враховано, що загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати відсотків річних, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №918/289/19.

Щодо твердження скаржника (відповідача), як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що на підтвердження форс-мажорних обставин відповідачем разом з відзивом на позовну заяву подано до суду: копію сертифікату ТПП №3100-22-1222 від 24.10.2022 року; копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань; копію витягу зі звіту з розслідування експлуатаційної події в роботі АС від 11.04.2022 року; копію листа ТПП №1169/05-5 від 26.04.2023 року, колегія суддів відзначає наступне.

Так, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» створено на базі майна атомних електростанцій України та їх інфраструктури відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.1996 року №1268. Цією постановою на ДП «НАЕК «Енергоатом» покладено функції експлуатуючої організації. Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", 100 відсотків акцій якого належать державі, шляхом перетворення державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом".

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем у справі є Державне підприємство "Гарантований покупець", який також виконує покладені державою спеціальні обов`язки на ринку електричної енергії і приймає участь в забезпеченні соціально важливої державної місії, а саме забезпечення доступності електричної енергії для споживачів.

У цьому зв`язку слід також зазначити, що як відповідач так і позивач під час воєнного стану в Україні знаходяться в однакових умовах, отже несприятливі обставини, пов`язані з військовою агресію Російської Федерації проти України настали не тільки для відповідача, але й для позивача.

Зі змісту статутів позивача та відповідача вбачається, що метою їх діяльності є отримання прибутку.

Всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України знаходяться в рівних умовах та здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі та повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що фактично інтереси відповідача, на якого державою покладено спеціальні обов`язку на ринку електроенергії, захищено, зокрема, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 25.02.2022 року № 332 (у редакції від 26.04.2022 № 413), згідно з пп. 16 п. 1 якої видано обов`язкові до виконання настанови Регулятора про зупинення нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», між учасниками ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування.

У даному ж випадку, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач, як кредитор, фактично відмовився від вимог про стягнення з відповідача пені за порушення розрахунків за договором №2293/01/21/77-150-08-21-00393.

Крім того, твердження скаржника, що у зв`язку з форс-мажорними обставинами, окупацією Запорізької АЕС у відповідача відсутні джерела надходжень, які повністю покривають витрати по договору, також не може вважатись виключною підставою для ухвалення судом рішення про зменшення 3% річних, оскільки забезпечуючи майнові інтереси однієї сторони, суд не може надавати їй переваги перед іншою стороною.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосовані позивачем до відповідача заходи відповідальності у вигляді стягнення 3% річних є співмірними, справедливими та ніяким чином не направлені на збагачення Державного підприємства "Гарантований покупець", а відповідають меті визначення законодавством спеціального виду відповідальності як стимулюючої до належного виконання зобов`язання.

З огляду на викладене, твердження скаржника (відповідача), що судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідач є виробником, який відповідає за безпечну експлуатацію атомних електростанцій. Стала робота енергетичних об`єктів АТ «НАЕК «Енергоатом» залежить від повного та своєчасного фінансування всіх виробничих потреб цих об`єктів. Збереження нормального режиму роботи системи атомних електростанцій є гарантією забезпечення економіки та забезпечення населення держави електроенергією в умовах втрат, завданих країною-агресором, колегія суддів не визнає переконливими доводами, як безпідставне та таке, що спростовується вищевикладеним.

Апеляційний суд, проаналізувавши судові рішення, висновки у яких, на думку скаржника (відповідача), підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин даної справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржників, викладені ними в апеляційних скаргах такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржників не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводів скаржників із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями позивача та відповідача викладеними у відзивах на апеляційні скарги.

Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» та Державного підприємства «Гарантований покупець» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2025 року у справі №910/11241/24 залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржників.

4. Матеріали справи №910/11241/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядки та строки, передбачені ст. ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

О.М. Гаврилюк

Дата підписання 03.06.2025 року у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. на лікарняному.