ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1037/21 (922/1196/25)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіс"
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіс"
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Антона Новакова звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіс" про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 157460,00 грн за період з 01.03.2019 по 23.09.2021, компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 252000,00 грн, компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 51367,24 грн, інфляційні втрати у розмірі 413362,10 грн та три відсотки річних у розмірі 64876,01 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що заборгованість по заробітній платі та факт перебування позивача у трудових відносинах підтверджується постановою Харківського апеляційного суду від 14.02.2019 по справі №641/1122/18; рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.12.2018 по справі №641/6829/18; рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.04.2020 по справі №641/1695/19, отже враховуючи стягнення у судовому порядку на користь позивача з відповідача частини заборгованості із заробітної плати за період з 01.10.2011 по 01.03.2019, а також перебування відповідача в процедурі банкрутства внаслідок його неплатоспроможності, у позивача існує необхідність судового захисту її трудових прав у справі про банкрутство відповідача (Боржника) шляхом стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 01.03.2019 (дата останнього за хронологією рішення суду щодо стягнення наявної на той момент заборгованості) по 23.09.2021 (дата визнання відповідача банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури).

В провадженні Господарського суду Харківської області у складі перебуває справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіс".

Відповідно до ч. 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 03.04.2025 позовна заява в межах справи про банкрутство ТОВ "Алкіс" (вхідний номер 1196/25 від 03.04.2025) передана на розгляд судді Міньковському С.В.

Ухвалою від 08.04.2025 господарський суд прийняв позовну заяви до розгляду; відкрив провадження у справі №922/1037/21 (922/1196/25); ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; встановив відповідачу згідно зі ст.ст. 250, 251 ГПК України строк 15 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з доказами їхнього надсилання (надання) позивачу.

Цією ж ухвалою суд встановив позивачу згідно зі ст. 251 ГПК України строк 5 календарних днів з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив з доказами її надсилання (надання) відповідачу та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

ТОВ "Алкіс" наданими відповідачу процесуальними правами не скористалося, у встановлений статтею 251 ГПК України п`ятнадцятиденний строк відзив на позовну заяву до суду не подало.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали Господарського суду Харківської області від 08.04.2025 про відкриття провадження у справі, отримано відповідачем: арбітражним керуючим-ліквідатором Черкасовим С.О., ТОВ "Алкіс", 08.04.2025 через підсистему "Електронний Суд".

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд даного позову, а відповідач, у відповідності до пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України визнається таким, що був належним чином повідомленим про розгляд даної справи.

Крім того, судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень"). Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами по справі №922/1037/21 (922/1196/25); в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Матеріали справи свідчать, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

Отже, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними в справі матеріалами.

Частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи №922/1037/21 (922/1196/25) в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Наказом №3 від 03.10.2011 р. "Про прийом на роботу", ТОВ "Алкіс" ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду менеджера зі збуту.

Заборгованість по заробітній платі підтверджується постановою Харківського апеляційного суду від 14.02.2019 по справі №641/1122/18; 36945,90 грн (заборгованість по заробітній платі), що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.02.2020 по справі №641/6829/18; 85650,50 грн (заборгованість по заробітній платі), що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.04.2020 по справі №641/1695/19 за період 01.10.2011 по 01.03.2019 року.

Постановою суду від 23.09.2021 у справі № 922/1037/21 відповідача визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Надалі, ухвалою господарського суду Харківської області від 24.06.2021 у справі № 922/1037/21 про банкрутство ТОВ "Алкіс" грошові вимоги позивача, як кредитора відповідача боржника включені господарським судом до реєстру вимог кредиторів відповідача за період з 01.10.2011 по 01.03.2019, а отже є безспірними.

Відповідно до положень ст. 61 КУзПБ, яка напряму кореспондує зі ст. 40 КЗпПУ, з моменту визнання роботодавця банкрутом наймані працівники підлягають звільненню.

За таких обставин та в силу прямих імперативних вказівок закону (ст. 61 КУзПБ та ст. 40 КЗпПУ) позивач з моменту визнання відповідача (боржника) банкрутом з 23.09.2021 є звільненою, а її трудові відносини з Боржником припиненими.

Як вказує представник позивача, з моменту працевлаштування та до теперішнього часу відповідач жодного разу не виплатив позивачу нараховану їй за весь час роботи заробітну плату. А тому на думку позивача такі дії відповідача є прямим порушенням Конституції України та КЗпП України і обумовлюють необхідність чергового звернення позивача до суду задля захисту своїх порушених трудових прав шляхом примусового стягнення належних позивачу з боржником платежів з урахуванням індексу інфляції (знецінення грошових коштів) за весь період прострочення боржником своїх грошових зобов`язань перед позивачем за період з 01.03.2019 по 23.09.2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, ОК-7 нарахувань по заробітній платі з січня 2019 року по грудень 2019 року, з січня 2020 року по грудень 2020 року від ТОВ "Алкіс" не було.

Окрім цього, з Індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, ОК-7 встановлено відсутність інформації щодо наявних нарахувань чи заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем за період з січня 2021 року по день звільнення - 23.09.2021.

Позивачем до суду надано розрахунок позовних вимог в частині заборгованості заробітної плати за період з 01.03.2019 по 23.09.2021 року, виходячи з мінімально встановленого законодавством України розміру мінімальної заробітної платні, що в загальному розмірі становить 157460,00 грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд вважає його невірним, оскільки позивачем за 2019 рік охоплено 12 місяців, замість 10 місяців, з урахуванням заявленого періоду.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік", мінімальна заробітна плата становила: у місячному розмірі з 1 січня становила - 4173,00 грн.

Таким чином заборгованість по заробітній платі за 2019 рік (березень - грудень), що разом становить 41730,00 грн (10 міс*4173,00 грн).

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", мінімальна заробітна плата становила: у місячному розмірі з 1 січня до 31 серпня становила - 4723,00 грн.

Таким чином заборгованість по заробітній платі за 2020 рік (січень - серпень), що разом становить 37784,00 грн. (8 міс*4723,00 грн).

Крім того, Законом України №822-IX від 25.08.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" було встановлено нові розміри мінімальної заробітної плати у розмірі 5000,00 грн., що набрали чинності з 01.09.2020 року.

Таким чином заборгованість по заробітній платі за 2020 рік (вересень- грудень), що разом становить 20000,00 грн. (4 міс*5000,00 грн).

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік", мінімальна заробітна плата становила: у місячному розмірі з 01 січня становила 6000,00 грн.

Таким чином заборгованість по заробітній платі за 2021 рік (січень- вересень), що разом становить 54000,00 грн. (9 міс*6000,00 грн).

Відповідачем не надано доказів виплати позивачу заробітної плати, що належить йому від підприємства, а також не було надано доказів на спростування зазначеного.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом, відповідач при звільненні ОСОБА_1 не здійснив виплату всіх сум, що належать їй від підприємства.

Відповідно до ч. 4 статті 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи розрахунок який був здійснений судом та наявністю відповідних доказів, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в сумі 153517,00 грн, в іншій частині заявлених вимог по стягненню заборгованості по заробітній платі суд відмовляє, як необґрунтовано нарахованих.

Щодо розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 Кодексу законів про працю України, необхідно установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Положеннями ч.1 ст.58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 58 Конституції України закріплює один із ключових принципів права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Аналогічних висновків щодо тлумачення змісту положень статті 58 Конституції України Конституційний Суд України дійшов у рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

З аналізу наведених вище правових положень слід дійти висновку про те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі № 359/1316/22.

Необхідним є врахування обставин того, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

У постанові від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

Таким чином датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 23.09.2021 - дата звільнення позивача.

Відтак до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Натомість період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до 23.03.2025 (період який заявлений позивачем) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отож спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 24.09.2021 до 23.03.2025, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

При цьому, період з 24.09.2021 (наступний день після звільнення) до 18.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Своєю чергою період з 19.07.2022 до 23.03.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тобто, (6000,00 + 6000,00): 2 = 6000,00 грн. середній заробіток за 2 місяці.

Кількість робочих днів (липень + серпень): липень - 22 дні, серпень - 22 дні. Усього: 44 дні.

6000,00:44 (кількість робочих днів у липні та серпні 2021 року) = 136,36 грн середньоденна заробітна плата.

З огляду на заявлену до стягнення суму середнього заробітку, встановлений розмір заборгованості (несвоєчасно виплачену суму при звільненні), характер цієї заборгованості, суд доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.09.2021 року до 18.07.2022 року, що становить 28908,32 грн (136,36 грн середньоденна заробітна плата х 212 робочих днів (вересень 2021 р. - 5 роб.дні, жовтень 2021 р. - 21 роб.день, листопад 2021 р. - 22 роб.дні, грудень 2021 р. - 23 роб.дні, січень 2022 р. - 21 роб.день, лютий 2022 р. - 20 роб днів, березень 2022 р. - 23 роб.дні, квітень 2022 р. - 21 роб.день, травень 2022 р. - 22 роб.дні, червень 2022 р. - 22 роб.дні, липень 2022 р. - 12 роб.днів).

Своєю чергою період стягнення з 19.07.2022 року до 23.03.2025 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, задоволенню підлягають вимоги за період з 19.07.2022 року до 19.01.2023 року.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 133 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 136,36 грн х 133 = 17736,88 грн.

Відтак суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 24.09.2021 року до 18.07.2022 року у розмірі 28908,32 грн та за період з 19.07.2022 року до 19.01.2023 року у розмірі 17736,88 грн, що в загальному розмірі становить 46645,20 грн.

Щодо розміру компенсації за невикористані відпустки, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (зі змінами) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також; додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, визначає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує те, що право особи на відпочинок закріплено в Конституції України і це право гарантується державою, шляхом встановлення відповідальності за його порушення.

Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки", власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Зазначений облік полягає у належному веденні кадрової документації, яка має містити в собі всю інформацію, необхідну для встановлення факту отримання працівниками щорічних відпусток, зокрема, періоду, за який відповідні відпустки такими працівниками отримані тощо.

Так, наказом Державного комітету статистики України № 489 від 05.12.2008 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" затверджена форма наказу (розпорядження) про надання відпустки - № П-3, відповідно до якої одним з обов`язкових реквізитів такого документу є зазначення періоду, за який надається щорічна оплачувана відпустка.

Надання працівнику щорічної оплачуваної відпустки за раніше відпрацьований час оформлюється відповідним наказом по підприємству. Зазначений наказ згідно з вимогами Наказу Державного комітету статистики України №489 від 05.12.2008 є первинним обліковим документом зі статистики праці. Будь-які записи про щорічні відпустки вносяться роботодавцем до особових карток таких працівників саме на підставі даних, що містяться у наказах (розпорядженнях) про надання відпусток.

Згідно з ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 ГПК України).

Відповідно до ч.4 ст. 74 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, належними та допустимими доказами у даній справі можуть бути лише накази (розпорядженнях) про надання відпусток, наказ про звільнення, особові картки працівників, тобто документи, які безпосередньо містять у собі інформацію про надані щорічні відпустки і період часу, за який вони надаються.

Однак, як свідчать наявні матеріали справи, звертаючись із даним позовом ОСОБА_1 не було надано відповідних доказів з яких можливо було б достовірно встановити кількість днів невикористаної нею відпусток.

При цьому, наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження письмового звернення позивача із відповідним запитом до відповідача ТОВ "Алкіс" щодо отримання відповідних документів.

Суд зазначає, що відсутність доказів на підтвердження кількості днів невикористаної відпустки та довідки про заробітну плату за останні 12 календарних місяців, що передували звільненню позивача, позбавляють також можливості суду самостійно вирахувати суму компенсації, яка підлягає стягненню.

Слід також відзначити, що з огляду на те, що належними та допустимими доказами у даній справі можуть бути лише накази (розпорядженнях) про надання відпусток, наказ про звільнення, особові картки працівника, тобто документи, які безпосередньо містять у собі інформацію про надані щорічні відпустки і період часу, за який вони надаються, відомості з Пенсійного Фонду України за формою ОК-5, ОК-7, не є належними та допустимими доказами у справі.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо розміру інфляційних втрат та річних відсотків за невиконання грошового зобов`язання, суд зазначає наступне.

Так, позивач, обґрунтовуючи право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, посилалася на ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, положення ст. 625 ЦК України застосовуються до договірних відносин, які виникли між боржником і кредитором.

Разом з тим, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва). Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від18.03.2020року у справі №711/4010/13 та від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.3 вищевказаної статті, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009 року № 5, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Також згідно з пунктом 5 зазначеної постанови Пленуму ВСУ, обов`язковою умовою для настання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди є наявність вини з боку заподіювача такої шкоди. Разом з цим, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як вбачається із змісту п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31 березня 1995 року обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Однак, судом встановлено, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних, душевних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та наслідками, зазначеними позивачем у позові, та не аргументовано суму морального відшкодування, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, згідно з п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 2 статті 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимоги про стягнення заробітної плати, враховуючи часткове задоволення позову в цій частині, підлягає стягненню з відповідача в дохід бюджету судовий збір у розмірі 2952,17 грн.

Крім того, у відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У підтвердження інвалідності ІІ групи ОСОБА_1 до позовної заяви надала довідку до акту медико-соціальної експертної комісії №954025 від 19.07.2024 року.

Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку, враховуючи часткове задоволення позову в цій частині, підлягає стягненню з відповідача в дохід бюджету судовий збір у розмірі 560,48 грн.

Керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 13, 14, 20, 73-80, 86, 129, 232, 233, 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіс" (63503, Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Добролюбова, 52-Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 153517,00 грн, без вирахування з цієї суми податків та обов`язкових платежів при її виплаті за період з 01.03.2019 р. по 23.09.2021 р., середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі у сумі 46645,20 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при їх виплаті. Всього на суму 200162,20 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алкіс" (63503, Харківська обл., м. Чугуїв, вул. Добролюбова, 52-Д, ) в дохід державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, , рахунок UA0026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) 3512,65 грн судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Рішення направити позивачу, відповідачу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "05" червня 2025 р.

Суддя С.В. Міньковський