ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/678/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді С.І. Колоколова,

суддів: Г.І. Діброви, Я.Ф. Савицького,

секретар судового засідання: Р.О. Кратковський,

за участю представників:

від позивача: І.О. Бондаренко,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024, повний текст складено 31.10.2024

у справі №915/678/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н;

про визнання права на зменшення орендної плати (право на несплату орендної плати),

суддя суду першої інстанції: Н.О. Семенчук

місце ухвалення рішення: Господарський суд Миколаївської області

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Автомотів Мотор Груп звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Авто-Д.О.Н, в якій просило визнати у ТОВ Автомотів Мотор Груп право на зменшення орендної плати (право на несплату орендної плати), нарахованої за період з 01.07.2022 по 28.02.2023 за договором оренди нежитлового приміщення №0101/2021, яке розташоване за адресою: м.Миколаїв, вул.12 Повздовжня 49-А.

В обґрунтування позову позивач послався на приписи частини 4 та частини 6 статті 762 ЦК України, які надають наймачу право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася, або право звільнення від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд виснував, що позивач не надав належних та достовірних доказів в підтвердження факту об`єктивної неможливості використання ним орендованого приміщення, яке знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.12 Повздовжня, буд.49-А у період з 01.07.2022 по 28.02.2023, через обставини, за які орендар не відповідає, а відтак, не доведено належними доказами порушення відповідачем його законних прав та інтересів та наявність правових підстав для задоволення позову.

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що в період з березня по грудень 2022 року бойові дії відбувались у безпосередній близькості до м. Миколаїв. Миколаївську територіальну громаду віднесено до територій бойових дій.

При цьому, Миколаївська міська територіальна громада у період з 26.02.2022 по 11.11.2022 віднесена до 2 підгрупи територій, на яких ведуться (велися) бойові дії «Території активних бойових дій», а з 11.11.2022 без визначеної на сьогодні дати припинення до 1 підгрупи територій, на яких ведуться (велися) бойові дії «Території можливих бойових дій». Отже, за наявності вищезазначених обставин, здійснення господарської діяльності ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» стало неможливим, оскільки це становило реальну загрозу життю і здоров`ю мешканців Миколаєва та працівників підприємства. Дані обставини, за які орендар не відповідає підтверджуються загальновідомими фактами, що не потребують доведенню.

Апелянт зауважує, що саме через збереження власної безпеки та безпеки працівників, як обставини за які орендар не може відповідати, з червня 2022 року відповідач фактично припинив господарську діяльність, що й зумовило припинення орендних правовідносин між сторонами договору. Також скаржник вказує, що з 24.02.2022 він не використовував орендоване приміщення, а з червня 2022 року звільнив таке приміщення з метою релокації підприємства до Рівненської області, а спірним приміщенням користувалась інша юридична особа. При розгляді цієї справи судом першої інстанції було проігноровано норму частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, зокрема в частині того, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У даному випадку, на переконання скаржника, такими обставинами в розумінні статті 762 ЦКУ є неможливість використання об`єкту з питань безпеки людей (персоналу та власну безпеку керівників) через потенційні можливі обстріли орендованого майна.

Отже, зважаючи на викладене, скаржник виснує, що ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» звільняється від обов`язку сплати орендної плати за період зазначений в позовних вимогах. При цьому, скаржник зазначає ,що ним надано всі необхідні та належні докази на підтвердження позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Так, відповідач звертає увагу, що в провадженні Південно-західного апеляційного господарського суду перебувала апеляційна скарга ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» на рішення ГСМО від 15.10.2024 року по справі №915/1278/23 за позовом ТОВ «АВТО-Д.О.Н.» до ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення №0101/2021 від 01.01.2021. Рішенням ГСМО від 15.10.2024 позов задоволено частково. Враховуючи наведене, ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» може захистити своє право в межах судового розгляду про стягнення заборгованості за договором оренди по справі №915/1278/23. Більш того, під час розгляду справи №915/1278/23 ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» також посилається на ті ж ідентичні обставини, в частині неможливості використовувати передане в оренду майно через обставини, за які орендар не відповідає, а саме у зв`язку широкомасштабною військової агресії рф проти України. За таких обставин, є очевидним, що позивачу - ТОВ «АВТОМОТІВ МОТОР ГРУП» доступні можливості захисту на його думку порушених прав саме у справі №915/1278/23, а тому заявлена позовна вимога за позовом по справі №915/678/24 не відповідає належному способу захисту. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим.

Також Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н, подавши окрему заяву, просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн, які понесено в ході апеляційного провадження.

Одночасно скаржником заявлено клопотання (вх.№4460/24 від 26.11.2024) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2024 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді С.І.Колоколова, суддів: Я.Ф. Савицького, Г.І. Діброви.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/678/24. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у справі №915/678/24 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Миколаївської області.

16.12.2024 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/678/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у справі №915/678/24 залишено без руху. Встановлено скаржнику строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення наступних недоліків: надати докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.

16.01.2024 скаржником подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у справі №915/678/24. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у справі №915/678/24. Встановлено відповідачу строк до 07.02.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 07.02.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у справі №915/678/24 призначено на 20.02.2025 о 12:00 год.

06.02.2025 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

13.02.2025 від представника скаржника надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

17.02.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н надійшла заява (вх.№665/25) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Судове засідання, призначене на 20.02.2025, не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №915/678/24 відбудеться 03.04.2025 о 12:30 год.

Іншою ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 задоволено відповідну заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

05.03.2025 від відповідача надійшла заява (вх.№987/25) про ухвалення додаткового рішення.

06.03.2025 від відповідача надійшла заява про залишення без розгляду вказаної вище заяви про ухвалення додаткового рішення як помилково поданої.

Колегія суддів, керуючись статтею 14 ГПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, залишає без розгляду заяву відповідача (вх.№987/25) про ухвалення додаткового рішення.

12.03.2025 від відповідача надійшла заява про приєднання до матеріалів справи постанови ПЗАГС від 04.03.2025 по справі №915/1278/23.

Судове засідання, призначене на 03.04.2025, не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Колоколова С.І. з 02.04.2025 по 01.05.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання у справі №915/678/24 відбудеться 29.05.2025 о 12:30 год.

Крім того, вказаною ухвалою надано можливість представнику Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп Бондаренку Ігорю Олександровичу взяти участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

При цьому, колегією суддів враховувалось наступне.

Згідно з приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення розумний строк в рішенні у справі Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судова колегія постановила розглянути вказану апеляційну скаргу у розумний строк.

14.05.2025 від скаржника надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У задоволенні вказаної заяви колегією суддів відмовлено, оскільки питання участі представника скаржника у судовому засіданні в режимі відеоконференції вже вирішено ухвалою суду від 05.05.2025.

У судове засідання 29.05.2025 з`явився представник скаржника.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

01 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Автомотів Мотор Груп (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю Авто-Д.О.Н (орендодавець) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №0101/2021 (далі Договір), у відповідності до п.1.1 якого, орендодавець зобов`язується надати орендарю в тимчасове платне користування нежитловий об`єкт, що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.12 Поздовжня, буд.49-А, що складається з нежитлового приміщення Літ. Д-1 площею 110 кв.м. та адміністративної будівлі Літ. Ж-2 площею 22,6 кв.м., а орендар зобов`язується своєчасно прийняти та звільнити об`єкт оренди, оплачувати орендодавцю плату за користування на умовах, визначених даним Договором.

Згідно п.3.1 Договору, орендар сплачує орендодавцю за користування об`єктом оренди орендну плату за квартал в сумі 90 000,00 грн., тобто 30 000,00 грн. за один місяць. Орендна плата включає в себе компенсацію за надання комунальних послуг (п.3.2 Договору).

У відповідності до п.3.3 Договору, порядок та строки проведення розрахунків за користування об`єктом оренди: - орендна плата починає нараховуватися орендодавцем з моменту підписання акту прийому передачі приміщення (п.3.3.1); - орендна плата за користування орендованим приміщенням вноситься орендарем самостійно на підставі цього договору щоквартально до 10 числа місяця, наступного за кварталом, за який здійснюється платіж, шляхом безготівкових розрахунків з орендодавцем (п.3.3.2).

Пунктом 3.4 Договору сторони визначили, що датою припинення нарахування орендної плати вважається дата підписання обома сторонами акту приймання передачі приміщення з оренди.

Відповідно до п.5.2 Договору, сторона, для якої створилися умови, за яких неможливе виконання зобов`язань за договором внаслідок обставин непереборної сили, повинна письмово сповістити іншу сторону про настання цих обставин без жодних зволікань не пізніше 10 днів з дати їх виникнення. Повідомлення повинно містити дані про настання та характер обставин та про їх можливі наслідки.

Згідно п.5.3 Договору, належним доказом існування форс-мажорних обставин є довідка Торгово-Промислової палати України.

Пунктом 7.1 Договору визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення строку оренди. Строк оренди складає 35 місяців (але в будь-якому разі не більше трьох років) і розпочинається з моменту (дня) підписання Акта прийому-передачі об`єкта оренди.

У відповідності до п.7.3 Договору, строк оренди закінчується у день підписання сторонами Акта прийому-передачі про повернення об`єкта оренди.

На виконання умов вказаного договору орендодавець 01.01.2021 передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування нежитловий об`єкт, що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.12 Поздовжня, буд.49-А, що підтверджується актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2021.

Не погодившись з нарахуванням орендної плати за період з 01.07.2022 по 28.02.2023 з посиланням на ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до суду з даним позов.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Так, як було встановлено, між сторонами виникли господарські правовідносини, підставою яких є договір оренди нежитлового приміщення №0101/2021 від 01.01.2021.

Приписами 759 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Вказана норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.

Отже, для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає, тобто позивач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за ці обставини.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. У разі коли за відповідний період часу, протягом якого орендоване майно не використовувалось, орендну плату було внесено, орендар вправі вимагати її повернення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 11.07.2018 у справі №905/1510/17 та від 05.07.2018 у справі №910/16005/17.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Так, як на підставу застосування ч.6 статті 762 ЦК України скаржник посилається на віднесення Миколаївської міської територіальної громади до підгрупи територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, а відтак, використання об`єкта оренди стало неможливим, оскільки це становило реальну загрозу життю і здоров`ю мешканців Миколаєва та працівників підприємства.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

У постанові від 25.01.2022 року у справі №904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що: ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності; форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом; наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 року за №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Крім того, у постанові від 07.06.2023 року у справі №906/540/22 Верховний Суд зазначив, що ТПП України листом від 28.02.2022 року за № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), однак вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні, а відтак не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів, а тому кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Отже лист ТПП України від 28.02.2022 року за №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації, а тому кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Даний висновок суду ґрунтується на висновках Верховного Суду, які викладені постанові від 15.06.2023 року у справі № 910/8580/22, у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 року у справі № 912/750/22, у постанові від 29.06.2023 року у справі № 922/999/22, які мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про те, що лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є належним та допустимим доказом, що підтверджує наявність обставин непереборної сили, оскільки, такий лист стосується всіх суб`єктів господарювання, та не доводить наявність форс-мажорних обставин у конкретних правовідносинах сторін за договором у цій справі, є правильним.

Не ставлячи під сумнів те, що війна та пов`язані з нею події є обставинами непереборної сили, апеляційний господарський суд вказує, що у даному випадку неможливість використання об`єкта оренди скаржником обґрунтовано суб`єктивними критеріями, а не об`єктивними, оскільки не надано доказів того, що у даному випадку форс-мажор призвів до того, що відповідач не міг використовувати орендоване приміщення.

Щодо доводів апелянта, що він не використовував орендоване приміщення, а з червня 2022 року звільнив таке приміщення з метою релокації підприємства до Рівненської області, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вірно встановлено місцевим господарським судом, як вбачається з листа №вих-1463/0/01-72/24 від 06.02.2024 Рівненської обласної державної адміністрації, заявка на релокацію ТОВ Автомотів Мотор Груп зареєстрована на платформі 10.05.2022 за №44033590. Відповідальними особами від облдержадміністрації було опрацьовано заявку підприємства та запропоновано перелік вільних приміщень з урахуванням сформованих потреб по заявці (записи в заявці на платформі від 12.05.2022 та від 10.08.2022). Однак, жодна із запропонованих локацій заявнику не підійшла. За чергової комунікації (14.06.2023) з представником підприємства, відповідальних осіб від облдержадміністрації в телефонному режимі було повідомлено про те, що потужності підприємства відповідача лишилися за місцем реєстрації (м.Миколаїв), релокація неактуальна, заявку на релокацію на платформі попросили закрити, а відтак - релокація підприємства в Рівненську область не відбулася.

З огляду на зазначене, вказаний лист спростовує доводи позивача про релокацію підприємства до Рівненської області. При цьому, такі дії скаржника є діями суб`єктивного характеру та не свідчать про об`єктивну неможливість використання орендованого приміщення.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н (вх.№665/25) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновків про її задоволення з огляду на наступне.

05.02.2025 між адвокатом Глушаниця А.Л. (Адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н (Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №05/02/2025 (Договір), за змістом пункту 1.1. якого Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту професійну правничу допомогу у спорі, який виник між Клієнтом та ТОВ «Автомотів Мотор Груп», а Клієнт зобов`язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені цим договором.

Відповідно до пункту 1.2. Договору Адвокат зобов`язаний ознайомитись та вивчити матеріали справи №915/678/24 та скласти та подати до ПЗАГС відзив на апеляційну скаргу по справі №915/678/24.

За змістом пункту 3.1. Договору за правову допомогу, передбачену у пункті 1.2., Клієнт у безготівковій формі сплачує гонорар у фіксованому розмірі, а саме 4000,00 грн протягом п`яти робочих днів від дати набрання рішенням суду сили.

За фактом надання правових послуг складається акт приймання-передачі наданих послуг (п.3.1.1. Договору).

05.02.2025 між сторонами підписано акт здачі-прийняття наданих послуг №1, яким засвідчено те, що Адвокатом надано наступні послуги: складання та подання до ПЗАГС відзиву на апеляційну скаргу по справі №915/678/24. Вартість послуг 4000,00 грн.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За умовами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

В силу статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Колегія суддів вбачає, що заявником подано такі докази до закінчення судових дебатів.

За таких обставин, заяву (вх.№665/25 від 17.02.2025) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, до якої додано докази понесення таких витрат, подано до суду апеляційної інстанції з дотриманням встановленого приписами частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України строку.

Відповідно до частин першої, третьої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В силу приписів частини третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справах "East/West Alliance Limited" проти України" та "Ботацці проти Італії").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, враховуючи частини п`яту-сьому, дев`яту статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.06.2019 у справі №916/1340/18.

Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, акцентує увагу на необхідності дослідження документів на підтвердження обсягу витрат на правову допомогу, у тому числі щодо необхідності наявності розрахунку відповідних витрат, а також оцінки можливого фактичного їх понесення, оскільки у зазначеному випадку встановлення факту понесення витрат залежить від доведення факту надання правової допомоги у відповідних обсягах.

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а тому відповідно до вимог чинного процесуального закону цілком достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 15.06.2021 у справі №922/2987/20, від 18.05.2021 у справі №923/121/20, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі №923/726/18 та від 26.02.2020 у справі №910/14371/18.

Крім того, частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Відтак, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Даний правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 28.11.2019 у справі №914/1605/18.

При цьому чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.06.2021 у справі №906/698/20.

Колегія суддів вбачає, що на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі в суді апеляційної інстанції та розміру останніх заявником було надано низку документів, проаналізованих вище по тексту.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до Договору, гонорар адвоката за правової допомоги у даній справі в суді апеляційної інстанції встановлюється у фіксованій сумі та складає 4000,00 грн, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 11.09.2020 у справі №922/3724/19.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 24.11.2021 у справі №910/17235/20 та від 01.09.2021 у справі №910/13034/20.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №923/1121/17 також вказано, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Колегія суддів наголошує на тому, що від позивача клопотань стосовно зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до суду не надходило.

Враховуючи вищевикладене, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаної заяви та, відповідно, стягнення на користь останнього з позивача вказаних витрат у розмірі 4000 грн.

Керуючись ст.ст. 126, 129, 269, 270, 275, 276, 281 284 ГПК України,

апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.10.2024 у справі №915/678/24 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Автомотів Мотор Груп (54052, м. Миколаїв, вул. Океанівська, буд. 14, офіс 26, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Авто-Д.О.Н (54055, м. Миколаїв, вул. Севастопольська, буд. 65-А, кв. 21, ) 4000/чотири тисячі/ грн 00 коп. витрат на професійну правничу, понесених в ході апеляційного розгляду справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.06.2025.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Я.Ф. Савицький