РІШЕННЯ

22 травня 2025 року м. ТернопільСправа № 921/150/24(607/22341/23)

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

за участі секретаря судового засідання Бега В.М.

Розглянув справу

за позовом Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вул. Острозького князя, 14,м. Тернопіль,Тернопільський р-н, Тернопільська обл.,46006

до відповідача: № 1 - ОСОБА_1 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактична адреса: АДРЕСА_2 )

до відповідача № 2 - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1) Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Магдич Олена Олександрівна (вул. Грушевського, 2, м. Тернопіль);

2) Головне управління ДПС у Тернопільській області (вул. Білецька, 1, м. Тернопіль,46003);

3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 );

4) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 );

5) ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 );

6) ОСОБА_6 ( АДРЕСА_6 );

7) ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 );

8) ОСОБА_8 ( АДРЕСА_7 );

9) ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 );

10) ОСОБА_10 ( АДРЕСА_9 )

про визнання недійсним договору оренди землі.

переданої на розгляд в межах справи № 921/150/24

за заявою боржника ОСОБА_11 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактична адреса: АДРЕСА_2 )

про неплатоспроможність фізичної особи.

За участю представників:

позивача - Шевчук А. О.

відповідача № 2 - Кавійчик В. П.

третьої особи № 2 Рацин Р. Р.

Суть справи:

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

Державною виконавчою службою 12.11.2019 внесено постанову про арешт майна ОСОБА_12 (далі відповідач № 1), якою накладено арешт на все майно, що їй належить. Разом з тим, 21.12.2019 відповідачем № 1 та ОСОБА_2 (далі відповідач № 2), укладено договір оренди земельної ділянки, яким здано в строкове користування арештовані земельні ділянки, на яких наявні недобудовані індивідуальні житлові будинки зблокованого типу. Надалі відповідачем № 2 завершено будівництво зазначених будинків, які згодом ОСОБА_2 відчужені на користь третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (далі треті особи).

Відтак, на думку позивача, відповідачем № 1 укладено договір оренди виключно з метою уникнення звернення стягнення на розпочаті нею будівництва трьох індивідуальних житлових будинків, тож позивач просить суд визнати недійсним договір оренди землі від 21.12.2019.

Позиція відповідача № 1 ОСОБА_1 .

Відповідач участі уповноваженого представника у судові засідання не забезпечив, відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений в ухвалі від 25.02.2025 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у ч.2 ст. 178 ГПК України.

Позиція відповідача № 2 ОСОБА_2 .

Відповідачем № 2 повністю заперечено проти позовних вимог. ОСОБА_2 вважає, що, з огляду на текст постанови про арешт майна боржника від 12.11.2019, боржнику не обмежено право користуватися будь-яким арештованим майном, в тому числі й спірними земельними ділянками.

Разом з тим, відповідач №2 окрім іншого зазначає, що квартири зблокованих будинків, розташованих на спірних земельних ділянках, належать на праві власності третім особам, які набули їх в законний спосіб. Такий стан речей унеможливлює відновлення порушеного права шляхом подання позову про скасування договору оренди землі. Відтак, відповідач зазначає про відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу його захисту, що є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Позиція третьої особи № 2 Головного управління ДПС у Тернопільській області.

Підтримав аргументи позивача та зазначив, що укладення оспорюваного договору створює перешкоди для реалізації раніше арештованих земельних ділянок, спрямованої на погашення податкового боргу відповідачки №1 в сумі 26 959 952,21 грн.

Позиція третьої особи №10 ОСОБА_10 .

Ним зазначено, що у позові фактично не вказано, яким вимогам закону суперечить спірний договір оренди землі. А також не доведено порушення порядку вчинення нотаріальних дій при посвідченні цього правочину.

Процесуальні дії суду у справі.

Фізична особа ОСОБА_11 звернулася до Господарського суду Тернопільської області із заявою про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність в порядку Книги четвертої Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою суду від 28 березня 2024 року суддею Охотницькою Н. В. прийнято до розгляду заяву ОСОБА_11 про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність.

Ухвалою суду від 09 травня 2024 року відкрито провадження у справі №921/150/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_11 ; введено процедуру реструктуризації боргів боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_11 арбітражного керуючого Деяка Ярослава Михайловича та призначено попереднє засідання на 08.07.2024 о 10:00 год.

Хід розгляду справи, процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників процесу відображені у відповідних ухвалах суду.

Ухвалою суду від 07.10.2024 закрито провадження у справі №921/150/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_11 .

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.12.2024, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 11.03.2025, Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 07.10.2024 у справі №921/150/24 скасовано та ухвалено справу №921/150/24 повернути до Господарського суду Тернопільської області для продовження розгляду справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_11 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.01.2025, головуючим суддею для розгляду справи № 921/150/24 визначено суддю Шумського І. П.

Ухвалою суду від 21.01.2025 справу № 921/150/24 прийнято до провадження. Станом на 22.05.2025 її розгляд не завершено.

В межах справи про банкрутство ОСОБА_11 визнано заявлені до неї грошові вимоги:

- Головного управління ДПС у Тернопільській області в сумі 25 614 457,20 грн заборгованості та 6 056 грн судового збору;

- АТ "Державний ощадний банк України" в сумі 37 455,56 грн заборгованості за основним боргом (кредитом) та в сумі 6056 грн. судового збору;

- ОСОБА_13 в сумі 233 424, 61 грн заборгованості та 6056 грн судового збору.

У зв`язку з перебуванням в провадженні Господарського суду Тернопільської області справи про банкрутство ОСОБА_11 , ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.02.2025 справу № 607/22341/23 за позовом Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до відповідача 1 - ОСОБА_1 , до відповідача 2 - ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 1) Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Магдич Олена Олександрівна, 2) Головне управління ДПС у Тернопільській області, 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) ОСОБА_5 , 6) ОСОБА_6 , 7) ОСОБА_7 , 8) ОСОБА_8 , 9) ОСОБА_14 , 10) ОСОБА_10 про визнання недійсним договору оренди землі передано для розгляду по суті в межах справи №910/150/24.

Згідно з Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 19.02.2025, у відповідності до Засад використання автоматизованої системи документообігу, зазначену позовну заяву передано судді Шумському І. П. для розгляду в межах справи про банкрутство, із присвоєнням номеру справи № 921/150/24(607/22341/23).

Ухвалою суду від 25.02.2024 прийнято до свого провадження матеріали справи №607/22341/23 за позовом Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до відповідача 1 - ОСОБА_1 , до відповідача 2 - ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Магдич Олена Олександрівна, 2) Головне управління ДПС у Тернопільській області, 3) ОСОБА_3 , 4) ОСОБА_4 , 5) ОСОБА_5 , 6) ОСОБА_6 , 7) ОСОБА_7 , 8) ОСОБА_8 , 9) ОСОБА_14 , 10) ОСОБА_10 про визнання недійсним договору оренди землі в межах справи № 921/150/24 про неплатоспроможність ОСОБА_11 та відкрити провадження у справі №921/150/24(607/22341/23). Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене вперше на 20 березня 2025 року, відкладалось востаннє на 03.04.2025 року.

Ухвалою від 03.04.2025 закрито підготовче провадження у справі № 921/150/24(607/22341/23) та призначено її до розгляду по суті на 28 квітня 2025 року.

Ухвалою суду від 28.04.2025 відкладено розгляд справи № 921/150/24(607/22341/23) по суті на 13.05.2025.

Ухвалою суду від 13.05.2025 судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення. Проголошення вступної та резулятивної частини судового рішення призначено на 22.05.2025.

22.05.2025 судом проголошено вступну та резулятивну частини рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

22 серпня 2019 року Тернопільським окружним адміністративним судом розглянуто справу за позовом Головного управління ДФС у Тернопільській області до фізичної особи-підприємця Сотули Ірини Ігорівни про стягнення податкового боргу та зобов`язано відповідачку його сплатити у сумі 24 448 165,35 грн, про що 02.10.2019 адміністративним судом видано виконавчий лист.

12.11.2019 року Тернопільським міським відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області відкрито виконавче провадження на виконання згаданого виконавчого листа.

Постановою про арешт майна боржника № 60572241 від 12.11.2019 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_12 . Того ж дня арешт нерухомого майна відповідача №1 зареєстровано у відповідному державному реєстрі.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на час накладення арешту боржнику належали земельні ділянки з кадастровими номерами :07:004:0125, :07:004:0124, :07:004:0127 та :07:004:0126.

Згідно інформації відділу державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради, відповідачем №1 у травні 2019 року подано до зазначеного органу повідомлення про початок виконання будівельних робіт, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта щодо будівництва індивідуальних житлових будинків зблокованого типу на земельних ділянках за кадастровими номерами :07:004:0124, :07:004:0126 та :07:004:0127.

21.12.2019, тобто після накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_12 (номер запису про обтяження: 34114151), яка в подальшому змінила своє прізвище на ОСОБА_15 , між нею та ОСОБА_2 (відповідачем № 2) укладено договір оренди землі.

Відповідно до змісту цього правочину, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., боржниця передала в оренду відповідачу № 2 три земельні ділянки з кадастровими номерами :07:004:0124, :07:004:0126 та :07:004:0127 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Збудовані на усіх земельних ділянках об`єкти нерухомого майна будуть власністю відповідача № 2. У разі їх подальшого відчуження третім особам, вони стають їх власністю, а боржник (орендодавець) зобов`язується укласти з ними договір оренди землі (п.п. 19, 20 договору).

За оренду усіх трьох земельних ділянок у м. Тернопіль боржниця отримувала орендну плату в розмірі 1000 грн у рік (п.9 правочину).

Згідно з п. 8 договору, договір укладено на 30 (тридцять) років, строком дії до 21 грудня 2049 року і він вступає в дію після його підписання Сторонами та державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Вказаний договір і оспорюється позивачем у справі.

На момент передачі землі в оренду, на земельній ділянці (ділянках) знаходився належний боржниці житловий будинок з прибудовою, підвалом, гаражем та дерев`яною вбиральнею, який перебував у зруйнованому стані та підлягав знесенню (п.п. 3, 4 договору оренди землі).

В подальшому ці об`єкти було знесено, однак державним реєстратором відмовлено Кагарлицькій (Сотулі) І. І. у проведенні державної реєстрації припинення речових прав та їх обтяжень на ці об`єкти та у закритті відповідного реєстру прав та реєстраційної справи на вказані будівлі.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.03.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі № 500/9293/24, ОСОБА_1 відмовлено у позові про зобов`язання реєстратора вчинити вказані дії.

Судові рішення, які набрали законної сили, мотивовані наявністю вже зазначеного арешту, накладеного органом ДВС на усе нерухоме майно боржниці. Оскільки за наявності останнього, заборонено вчиняти реєстраційні дії щодо припинення прав боржника на його нерухоме майно.

24.12.2019, після укладення з відповідачем № 1 оскаржуваного договору оренди землі, відповідачем 2 подано до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради заяви про внесення змін до повідомлень про початок виконання підготовчих/будівельних робіт, де вказаною підставою для зміни даних є витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права на земельні ділянки з кадастровими номерами :07:004:0124, :07:004:0126 та :07:004:0127, що видані приватним нотаріусом Магдич О. О.

03.01.2020 відповідачем 2 - ОСОБА_2 подано до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради декларації про готовність до експлуатації об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельних паспортів, що збудовані на земельних ділянках :07:004:0124, :07:004:0126 та :07:004:0127.

Надалі розпорядженням начальника управління містобудування, архітектури та кадастру міської ради від 24.01.2020 № 4 присвоєно прийнятому в експлуатацію індивідуальному житловому будинку (зблокованого типу) за адресою: АДРЕСА_10 , адресний номер АДРЕСА_10 ,

Розпорядженням начальника управління містобудування, архітектури та кадастру міської ради від 24.01.2020 № 5 присвоєно прийнятому в експлуатацію індивідуальному житловому будинку (зблокованого типу) за адресою: АДРЕСА_10 , адресний номер АДРЕСА_10 ,

Розпорядженням начальника управління містобудування, архітектури та кадастру міської ради від 09.06.2020 № 31 присвоєно прийнятому в експлуатацію індивідуальному житловому будинку (зблокованого типу) за адресою: АДРЕСА_10 , адресний номер АДРЕСА_10 .

Далі зазначене нерухоме майно відчужено ОСОБА_2 іншим особам, у тому числі третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_3 квартиру загальною площею 129,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_11 , відповідно до договору іпотеки, посвідченого 06.10.2022 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Федірко Г.М. (реєстр № 1066, 1067),

ОСОБА_4 - квартиру загальною площею 129,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_12 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 01.11.2021 приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Сурма Г.Ф. (реєстр № 2252),

ОСОБА_10 - квартиру загальною площею 129,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_13 , відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 07.07.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. (реєстр № 1963), надалі ця квартира була відчужена ОСОБА_10 ОСОБА_6 відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 26.05.2021 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. (реєстр № 1509),

ОСОБА_7 - квартиру загальною площею 52 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_11 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24.07.2021 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М. (реєстр № 1824),

ОСОБА_8 - квартиру загальною площею 52,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_12 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13.08.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. (реєстр № 970),

ОСОБА_10 - квартиру загальною площею 129,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_13 , відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 07.07.2020 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. (реєстр № 1963), надалі ця квартира була відчужена ОСОБА_10 ОСОБА_9 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23.09.2021 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. (реєстр № 2929).

Враховуючи зазначені обставини, у листопаді 2023 року Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до відповідача 1, відповідача 2, та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 21 грудня 2019, у тому числі з мотивів його фраудаторності.

З`ясовано також, що після накладення та реєстрації арешту на майно відповідачки № 1, органом ДВС постановою від 10.06.2021 виконавче провадження про стягнення 24 448 163 грн податкового боргу об`єднано у зведене виконавче провадження № 65773067.

Окрім зазначеної суми туди включено: виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.03.2015 № 607/1830/15-к про стягнення 1919,42 грн податкового боргу та податкова вимога № Ф-1344 від 06.06.2019 ГУ ДФС у Тернопільській області про стягнення 58 964,51 податкового боргу.

Усього за зведеним виконавчим провадженням ОСОБА_1 на 10.06.2021 року повинна була сплатити 24 509 047,46 грн податкового боргу.

Станом на 22.05.2025 року ця сума залишається не сплаченою нею повністю.

Окрім того, в межах справи про банкрутство визнано обґрунтованими кредиторські вимоги до ОСОБА_1 АТ "Державний ощадний банк України" в розмірі 37 455,56 грн та ОСОБА_13 в розмірі 233 424,61 грн.

З метою зняття арешту, накладеного 12.11.2019 ДВС через наявність податкового боргу, ОСОБА_1 оскаржувала законність відповідних рішень-повідомлень податкових органів.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.10.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 у справі № 590/2884/19 в задоволенні її позову про це було відмовлено.

Боржницею також у червні 2020 року вживались заходи у тому числі у судовому порядку, щодо оскарження постанови органу ДВС від 12.11.2019 про арешт її майна.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.06.2020 було відкрито провадження за відповідним позовом ОСОБА_1 у справі № 500/1358/20. А ухвалою від 09.11.2020 року позов залишено без розгляду за заявою самої позивачки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

За змістом п. 8 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений частиною другою цієї статті.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

З огляду на викладене, враховуючи знаходження в провадженні Господарського суду Тернопільської області справи про банкрутство ОСОБА_1 , переданий для розгляду Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області спір відноситься до юрисдикції місцевого господарського суду.

Щодо порушення нотаріусом законодавчих заборон при посвідченні спірного договору та реєстрації за відповідачем №2 права оренди землі.

Відповідно до п.п. 8, 37 спірного договору оренди землі, ст. ст. 792 ЦК України, ст. 14 Закону України "Про оренду землі" цей правочин міг бути посвідчений нотаріально.

Згідно з приписами ст. ст. 47, 49 Закону України "Про нотаріат" (в редакції на час укладення спірного правочину від 21.12.2019) нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

За змістом ч. 1 ст. 316 та ч 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час виникнення ДВС постанови про арешт майна боржника від 12.11.2019), арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно з постановою ДВС від 12.11.2019 та Актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень на 12.11.2019, арешт був накладений на усе нерухоме майно відповідача № 1 без встановлення конкретного виду, обсягу і строку обтяження.

За змістом ст. ст. 10, 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нотаріус, який також є державним реєстратором може відмовити у реєстрації речових прав на нерухоме майно, якщо щодо нього наявні зареєстровані обтяження.

З огляду на усе викладене, у нотаріуса станом на 01.12.2019 були наявні підстави для відмови: у реєстрації речового права на арештоване майно (земельну ділянку боржника) за іншою особою - відповідачем № 2, а тому і у посвідченні оспорюваного правочину, який став для цього підставою.

Водночас, дії Боржника по передачі належної йому земельної ділянки в оренду іншій особі, суд оцінює як розпорядження своїм арештованим майном в розумінні ст. 317 ЦК України.

Щодо фраудаторності оспорюваного правочину.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 15.07.2021 у справі №927/531/18, від 09.12.2021 у справі №913/401/20.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так й інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

Фраудаторним є правочин, який не тільки унеможливлює виконання зобов`язання перед кредитором, але й робить його утрудненим.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, укладення договору оренди земельної ділянки) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Подібний правовий висновок наявний у постановах Касаційного цивільного суду у справі № 161/12564/21 від 12 квітня 2023 року, справі № 159/5846/23 від 13 березня 2025 року.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оскаржуваний у даній справі договір як фраудаторний належить зокрема: вчинення його боржником в якого існує значна заборгованість, у тому числі підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили та з приводу виконання якого відкрито виконавче провадження; укладення цього правочину щодо розпорядження земельною ділянкою після її арешту з метою забудови цієї земельної ділянки та набуття іншою особою (особами) права власності на новостворені на ній об`єкти нерухомості.

В силу положень самого оскаржуваного правочину та приписів ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України у цих осіб виникає законне право на оформлення права землекористування частиною арештованої земельної ділянки Боржника для обслуговування належним їм на праві власності будівель. Вказане безумовно утруднить реалізацію земельної ділянки боржника.

Відтак, спірний договір слід визнати фраудаторним.

Щодо належності позивача.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За п.2 ч.2 цієї статті способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду (постанова від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17) зазначила, що право на оспорювання правочину має також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, оскільки ДВС є органом примусового виконання рішень, його інтерес у даному випадку полягає в тому, що оскаржуваний правочин утруднює виконання ним зведеного виконавчого провадження в частині можливої реалізації належних боржнику земельних ділянок, які є предметом цього договору.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є особою, яка має право на звернення до суду з позовом у спірних правовідносинах.

Щодо ефективності обраного позивачем способу захисту.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Положення ч.2 ст.16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч.2 ст.16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Суд зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч.1 ст.2 ГПК України.

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Не підлягає сумніву те, що оцінка обраного позивачем способу захисту порушених прав за критерієм ефективності здійснюється у кожній окремій судовій справі з урахуванням конкретного предмета, підстави позову і мети звернення до суду, а також встановлених судами обставин.

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як убачається з матеріалів справи, на час звернення органу ДВС із позовом до суду мета, для якої укладався оскаржуваний договір, вже досягнута. Орендована на його підставі земельна ділянка (земельні ділянки) продовжує бути у власності боржника, однак на ній (них) уже знаходяться завершені будівництва об`єктів нерухомості, які належать на праві власності третім особам.

Лише визнання договору оренди землі недійсним не призведе до усунення перешкод для звернення стягнення на арештовані земельні ділянки.

Як зазначено самим позивачем у справі, визначення оспорюваного правочину недійсним буде підставою для подальших звернень до суду про незаконність здійсненого будівництва та застосування його наслідків.

В межах цієї справи такі вимоги позивачем не заявлялись.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.

За таких обставин, заявлена позивачем вимога не підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору не відшкодовуються.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 13, 20, 73-80, 86, 91, 129, 202, 233, 236-240 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Копію рішення направити: Тернопільському відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Притулі Руслану Степановичу, Головному управлінню ДПС у Тернопільській області та Приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Магдич Олена Олександрівна в електронні кабінети в підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС.

3. Копію рішення направити рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення:

- ОСОБА_11 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактична адреса: АДРЕСА_2 );

- ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 );

- ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 );

- ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 );

- ОСОБА_6 ( АДРЕСА_6 );

- ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 );

- ОСОБА_8 ( АДРЕСА_7 );

- ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 );

- ОСОБА_10 ( АДРЕСА_9 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 02.06.2025

Суддя І.П. Шумський