РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.06.2025Справа № 910/3119/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОХЕМ УКРАЇНА»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК КОРМ»

про стягнення 560 559, 11 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БІОХЕМ УКРАЇНА» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СК КОРМ» (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 560 559,11 грн, з яких: 170 000, 00 грн основного боргу, 23 784, 11 грн інфляційних втрат та 366 875, 00 грн пені.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 526, 530, 610, 612, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу №G-БС-30-6550321 від 22.03.2021, в частині своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

28.03.2025 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/3119/25. Справу визнано малозначною та постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

02.05.2025 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшла виписка банку про рух коштів, а також письмове підтвердження, що ціна позову не змінилась.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження в справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02000, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 19.

Однак, конверт з ухвалою про відкриття провадження в справі від 02.04.2025 був повернутий до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до вимог частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з пунктами 3, 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи викладене вище, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відтак, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений в праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами в справі № 910/3119/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Крім цього, суд зазначає, що згідно ст. 6 Господарського процесуального кодексу України відповідач зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет в системі «Електронний суд», чого останнім зроблено не було.

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.03.2021 між позивачем (надалі - продавець) та відповідачем (надалі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу № G-БС-30-6550321 (надалі - договір) відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах, вказаних в даному договорі кормові добавки, премікси, комбікорми та кормові матеріали (надалі - товар), одиниця виміру, кількість, асортимент, ціна якого вказується в рахунках-фактурах та видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.3. договору, його сума складається з суми вартості партій товару, поставлених продавцем протягом строку дії даного договору.

Відповідно до п. 2.4. договору, покупець зобов`язується сплатити вартість товару шляхом перерахування грошових кошів на рахунок продавця, вказаний в даному договорі або у рахунку-фактурі протягом 30 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару. Датою поставки партії товару є дата виписаної продавцем видаткової накладної на відповідну партію товару.

Пунктом 2.5. договору сторони погодили, що підписанням цього договору, незалежно від призначення платежу, вказаного покупцем при його здійсненні, грошові кошти, що надходять від покупця зараховуються в наступному порядку:

- перша черга: зарахування отриманих грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за партії товару, що не були оплачені в строки, встановлені п. 2.4. цього договору;

- друга черга: зарахування отриманих коштів в рахунок оплати вартості товару за поточну партію товару, вказану покупцем.

Згідно з пп. 2 п. 3.2. договору, покупець зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснити розрахунки з продавцем за поставлений товар.

Відповідно до п. 6.1. договору, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання покупець, крім відшкодування збитків згідно цивільно-правового характеру сплачує на користь продавця пеню у розмірі 0, 5 % від суми прострочення платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується така пеня. Сторони погодили, що нарахування пені починається з дати порушення грошового зобов`язання та закінчується фактичним його виконанням. Положення Господарського кодексу України щодо припинення нарахування пені по закінченню шестимісячного строку з моменту порушення зобов`язання до даного договору не застосовуються.

Згідно з п. 9.1. договору, він набирає чинності та вступає в дію в момент підписання його сторонами та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Якщо одна із сторін за 30 календарних днів до моменту закінчення терміну дії даного договору не виявила бажання розірвати його, договір вважається пролонгованим (продовженим) на наступний календарний рік на умовах, викладених у даному договорі. При цьому, сторони погодили, що положення даного пункту є достатньою правовою підставою пролонгації строку дії договору та укладення додаткових угод або інших документів для такої пролонгації не потребується.

Так, на виконання умов договору, за період з 21.10.2021 по 22.11.2023, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 4 012 495, 20 грн, що підтверджується:

- видатковими накладними: № 1681 від 21.10.2021 на суму 162 300, 00 грн (а.с. 42), № 1837 від 18.11.2021 на суму 7 050, 00 грн (а.с. 38), № 1881 від 26.11.2021 на суму 318 825, 00 грн (а.с. 48), № 1981 від 14.12.2021 на суму 141 225, 00 грн (а.с. 35), № 2039 від 22.12.2021 на суму 42 825, 00 грн (а.с. 44), № 143 від 02.02.2022 на суму 51 750, 00 грн (а.с. 20), № 357 від 19.04.2022 на суму 23 935, 20 грн (а.с. 40), № 361 від 19.04.2022 на суму 211 725, 00 грн (а.с. 39), № 427 від 05.05.2022 на суму 29 250, 00 грн (а.с. 22), № 501 від 25.05.2022 на суму 53 925, 00 грн (а.с. 45), № 560 від 07.06.2022 на суму 86 085, 00 грн (а.с. 25), № 753 від 12.07.2022 на суму 246 750, 00 грн (а.с. 31), № 899 від 15.08.2022 на суму 197 400, 00 грн (а.с. 36), № 1059 від 08.09.2022 на суму 197 850, 00 грн (а.с. 27), № 1202 від 11.10.2022 на суму 172 500, 00 грн (а.с. 30), № 1319 від 08.11.2022 на суму 189 600, 00 грн (а.с. 28), № 1366 від 17.11.2022 на суму 123 600, 00 грн (а.с. 37), № 1480 від 09.12.2022 на суму 7 950, 00 грн (а.с. 29), № 25 від 06.01.2023 на суму 275 400, 00 грн (а.с. 23), № 288 від 03.03.2023 на суму 280 200, 00 грн (а.с. 21), № 471 від 07.04.2023 на суму 178 800, 00 грн (а.с. 24), № 507 від 14.04.2023 на суму 123 600, 00 грн (а.с. 34), № 831 від 13.06.2023 на суму 141 600, 00 грн (а.с. 33), № 1050 від 21.07.2021 на суму 108 000, 00 грн (а.с. 41), № 1261 від 25.08.2023 на суму 108 000, 00 грн (а.с. 46), № 1378 від 12.09.2023 на суму 179 400, 00 грн (а.с. 32), № 1631 від 26.10.2023 на суму 164 250, 00 грн (а.с. 47), № 1701 від 07.11.2023 на суму 161 700, 00 грн (а.с. 26), № 1790 від 22.11.2023 на суму 27 000, 00 грн (а.с. 43);

- товарно-транспортними накладними: № Р1681 від 21.10.2021 на суму 162 300, 00 грн (а.с. 85-86), № Р1837 від 18.11.2021 на суму 7 050, 00 грн (а.с. 89-90), № Р1881 від 26.11.2021 на суму 318 825, 00 грн (а.с. 91-92), № Р1981 від 14.12.2021 на суму 141 225, 00 грн (а.с. 93-94), № Р2039 від 22.12.2021 на суму 42 825, 00 грн (а.с. 96-97), № Р143 від 02.02.2022 на суму 51 750, 00 грн (а.с. 51-52), № Р357 від 19.04.2022 на суму 23 935, 20 грн (а.с. 55-56), № Р361 від 19.04.2022 на суму 211 725, 00 грн (а.с. 57-58), № 9227 від 05.05.2022 (а.с. 59), № Р501 від 25.05.2022 на суму 53 925, 00 грн (а.с. 62-63), № Р560 від 07.06.2022 на суму 86 085, 00 грн (а.с. 65-66), № Р753 від 12.07.2022 на суму 246 750, 00 грн (а.с. 67-68), № Р899 від 15.08.2022 на суму 197 400, 00 грн (а.с. 69-70), № Р1059 від 08.09.2022 на суму 197 850, 00 грн (а.с. 73-74), № Р1202 від 11.10.2022 на суму 172 500, 00 грн (а.с. 75-76), № 1319 від 08.11.2022 на суму 189 600, 00 грн (а.с. 79), № 25 від 06.01.2023 на суму 275 400, 00 грн (а.с. 49-50), № 288 від 03.03.2023 на суму 280 200, 00 грн (а.с. 53-54), № 471 від 07.04.2023 на суму 178 800, 00 грн (а.с. 60-61), № 5630 від 14.04.2023 (а.с. 64), № 1050 від 21.07.2021 на суму 108 000, 00 грн (а.с. 71-72), № № 1261 від 25.08.2023 на суму 108 000, 00 грн (а.с. 77-78), № 1378 від 12.09.2023 на суму 179 400, 00 грн (а.с. 81-82), № 1631 від 26.10.2023 на суму 164 250, 00 грн (а.с. 83-84), № 1701 від 07.11.2023 на суму 161 700, 00 грн (а.с. 87-88).

Вказані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані і скріплені печатками з обох сторін без зауважень та заперечень.

У свою чергу, відповідачем частково здійснено оплату за поставлений товар, а саме в загальному розмірі 3 842 495, 20 грн, що підтверджується випискою банку АТ «ОТП БАНК» за вих. № 70-1-1/484 від 01.05.2025 (а.с. 237-238).

Несплаченим залишився товар за видатковими накладними № 1701 від 07.11.2023 та № 1790 від 22.11.2023 на загальну суму 170 000, 00 грн (4 012 495, 20 грн (сума поставленого товару) - 3 842 495, 20 грн (сплачено відповідачем).

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача 170 000, 00 грн основного боргу, 23 784, 11 грн інфляційних втрат та 366 875, 00 грн пені.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору в позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти такий товар у обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

Як слідує із матеріалів справи позивач у період з 21.10.2021 по 22.11.2023 поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 4 012 495, 20 грн, що підтверджується видатковими накладними (а.с. 20-48) та товарно-транспортними накладними (а.с. 49-97), що містяться в матеріалах справи.

Суд зазначає, що видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані і скріплені печатками з боку відповідача без зауважень та заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 2.4. договору, покупець зобов`язується сплатити вартість товару шляхом перерахування грошових кошів на рахунок продавця, вказаний в даному договорі або у рахунку-фактурі протягом 30 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару. Датою поставки партії товару є дата виписаної продавцем видаткової накладної на відповідну партію товару.

Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що строк оплати отриманого в період з 21.10.2021 по 22.11.2023 товару за видатковими накладними настав.

Відповідачем, у свою чергу, частково здійснено оплату за поставлений товар, а саме в загальному розмірі 3 842 495, 20 грн, що підтверджується випискою банку АТ «ОТП БАНК» за вих. № 70-1-1/484 від 01.05.2025 (а.с. 237-238).

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює часткові оплати відповідача, як визнання ним основного боргу.

Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача суми основної заборгованості за договором поставки в розмірі 170 000, 00 грн (4 012 495, 20 грн (сума поставленого товару) - 3 842 495, 20 грн (сплачено відповідачем). Доказів її погашення, відповідачем не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 23 784, 11 грн інфляційних втрат за загальний період з грудня 2023 року по січень 2025 року.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем у розмірі 23 784, 11 грн за загальний період з грудня 2023 року по січень 2025 року, суд встановив, що він є арифметично невірним, оскільки за розрахунком суду розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 23 785, 11 грн (20 187, 64 грн (за видатковою накладною № 1701 від 07.11.2023) + 3 597, 47 грн (за видатковою накладною № 1790 від 22.11.2023), що на 1 грн більше, ніж визначено позивачем, а тому вимога позивача, про стягнення інфляційних втрат є обґрунтованою, проте невірною та враховуючи положення ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої суд розглядає справу в межах заявлених вимог, задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 23 784, 11 грн.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 366 875, 00 грн пені за загальний період з 07.12.2023 по 12.02.2025.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України).

За змістом наведених норм можна зробити висновок про те, що особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконаним. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, обмежується правила ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України, якщо інше не встановлено договором. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано (з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів), і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Відповідно до п. 6.1. договору, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання покупець, крім відшкодування збитків згідно цивільно-правового характеру сплачує на користь продавця пеню у розмірі 0, 5 % від суми прострочення платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується така пеня. Сторони погодили, що нарахування пені починається з дати порушення грошового зобов`язання та закінчується фактичним його виконанням. Положення Господарського кодексу України щодо припинення нарахування пені по закінченню шестимісячного строку з моменту порушення зобов`язання до даного договору не застосовуються.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відтак, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 907/65/18 та від 20.01.2022 у справі № 910/20734/20).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за загальний період з 07.12.2023 по 12.02.2025 в розмірі 366 875, 00 грн, суд зазначає, що він виконаний невірно, оскільки позивачем здійснено розрахунок пені в розмірі 0, 5 % від суми прострочення платежу, тоді як вказаний розмір значно перевищує розмір пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ. Також позивачем не враховано, що пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано (з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів), оскільки останнім днем оплати відповідно до п. 2.4. договору за видатковою накладною № 1701 від 07.11.2023 є 07.12.2023, то пеню слід рахувати з 08.12.2023, а за видатковою накладною № 1790 від 22.11.2023 з 23.12.2023 відповідно. Тому, судом, з урахуванням положень п. 6.1. договору, здійснено власний розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, при цьому, обмежуючись періодами та сумами, визначеними позивачем, наступним чином:

Видаткова накладнаСума боргу (грн)Період нарахування пеніПеня (грн)
№ 1701 від 07.11.2023143 000, 0008.12.2023 - 12.02.202546 674, 86
№ 1790 від 22.11.202327 000, 0023.12.2023 - 12.02.20258 469, 50
Всього:55 144, 36
Отже, за розрахунком суду, розмір пені за період з 08.12.2023 по 12.02.2025 складає 55 144, 36 грн, а тому позовні вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 170 000, 00 грн основного боргу, 23 784, 11 грн інфляційних втрат та 55 144, 36 грн пені.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СК КОРМ» (02000, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 19, ідентифікаційний код 39524316) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОХЕМ УКРАЇНА» (03150, місто Київ, вулиця Антоновича, будинок 51, ідентифікаційний код 37866538) 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн 00 коп. основного боргу, 23 784 (двадцять три тисячі сімсот вісімдесят чотири) грн 11 коп. інфляційних втрат, 55 144 (п`ятдесят п`ять тисяч сто сорок чотири) грн 36 коп. пені та 3 733 (три тисячі сімсот тридцять три) грн 93 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань