ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2025 р. м. Житомир Справа № 906/1019/24

Господарський суд Житомирської області у складі судді Прядко О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Толстокарової І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: Голець Г.В., довіреність від 23.08.2023 (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Зеленова Л.В., довіреність №001-004-1224 від 20.12.2024,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" в особі філії "ЦЕНТР МЕТРОЛОГІЇ ТА ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ" акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"

до Акціонерного товариства "ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНОЇ СИСТЕМИ "ЖИТОМИРГАЗ"

про стягнення 3244285,41 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.11.2024)

з перервою в судовому засіданні з 23.04.2025 до 21.05.2025, згідно з ч.2 ст.216 ГПК України.

Процесуальні дії по справі.

Акціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" в особі філії "ЦЕНТР МЕТРОЛОГІЇ ТА ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ" акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (далі НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" в особі філії "ЦЕНТР МЕТРОЛОГІЇ ТА ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ") звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНОЇ СИСТЕМИ "ЖИТОМИРГАЗ" (далі - АТ "ЖИТОМИРГАЗ") 3171648,91 грн, з яких 2154706,97 грн основного боргу, 357037,71 грн пені, 522204,34 інфляційних втрат та 137699,89 грн 3% річних.

Ухвалою суду від 08.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 21.11.2024.

До суду від учасників справи надійшли заяви по суті спору та інші процесуальні документи, а саме:

- відзив відповідача на позовну заяву від 23.10.2024 з додатками, серед яких у тому числі клопотання про письмове опитування позивача в порядку, визначеному ст.90 ГПК України, від 23.10.2024 (т.1, а.с.182-211). У вказаному клопотанні відповідач просив зобов`язати філію "ЦЕНТР МЕТРОЛОГІЇ ТА ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ" АТ "НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" надати відповіді на питання: 1. Чи є договір від 11.01.2018 № 50/12/07/18 на експлуатацію об`єктів газорозподільної системи укладеним? 2. Якщо відповідь на перше питання позитивна, «Так, укладений», то в якій редакції договір від 11.01.2018 № 50/12/07/18 на експлуатацію об`єктів газорозподільної системи є укладеним (в редакції позивача чи в редакції відповідача)? 3. Якими нормами законодавства України, обставинами та доказами, що підтверджують такі обставини, керується позивач, надаючи відповіді на перше та друге питання? 4. Чи зобов`язані були позивач та відповідач (до 31.08.2023 постанова від 31.08.2023 №1593 НКРЕКП «Про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ «Житомиргаз») укласти один із договорів, що передбачений п.2 гл.1 розд.ІІІ Кодексу газорозподільних систем? (т.1, а.с.183);

- заява позивача від 25.10.2024, яка за своїм змістом є відповіддю на відзив (т.1. а.с.212-217);

- заперечення відповідача від 05.11.2024 на заяву від 20.10.2024, яке за своїм змістом є запереченням на відповідь на відзив, у якому останній, серед іншого, просив оглянути справу №906/107/18 в судовому засіданні та за необхідності долучити засвідченні копії документів із судової справи №906/107/18 до даної справи №906/1019/24 (т.1, а.с.218-227);

- заява позивача про збільшення позовних вимог від 11.11.2024, у якій останній повідомив, що під час підготовки позовної заяви допустив технічну помилку, не врахувавши, що орендна плата за липень 2021 року в бухгалтерському обліку відображена двома сумами, а саме: 45173,50 грн та 999,74 грн. Розрахунки за липень 2021 року помилково проводилися, виходячи із заборгованості 999,74 грн замість 46173,24 грн, що вплинуло на підрахунок загальної суми заборгованості з липня 2020 по грудень 2023 року, рахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних за п`ятий період, а також на загальний розмір заявлених до стягнення нарахувань. Розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних за інші періоди змін не зазнали. Відтак, з урахуванням виправлених розрахунків, позивач просив стягнути з відповідача 3244285,41 грн, з яких 2199880,47 грн заборгованості зі сплати орендної плати за період з липня 2020 по грудень 2023 року (в межах позовної давності), 361223,38 грн пені, 541526,33 грн інфляційних втрат та 141655,23 грн 3% річних (т.1, а.с.228-236);

- додаткові заперечення позивача від 11.11.2024, у яких, останній, зокрема, просив відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про огляд господарської справи №906/107/18 (т.1, а.с.238-242).

Протокольною ухвалою суду від 21.11.2024 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 11.11.2024, подальший розгляд справи №906/1019/24 здійснюється з урахуванням її вимог; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 23.12.2024.

16.12.2024 до суду від позивача надійшла заява від 16.12.2024, у якій останній відмовився від надання відповідей на поставлені відповідачем у клопотанні від 23.10.2024 запитання на підставі п.2 ч.5 ст.90 ГПК України, оскільки не вбачає зв`язку між пред`явленим позовом та фактом укладення чи неукладення між сторонами будь-якого іншого господарського договору, відмінного від договору оренди газопроводів та споруд на них від 01.10.2004 №14/1289/04, за яким заявлено стягнення заборгованості у цій справі (т.2, а.с.1-4).

У судовому засіданні 23.12.2024 представник відповідача заявив усне клопотання про повторне зобов`язання позивача надати відповіді на запитання в порядку, визначеному ст.90 ГПК, у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 23.12.2024 було відмовлено.

Ухвалою суду від 23.12.2024 продовжено строк підготовчого провадження у справі на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відкладено підготовче засідання на 22.01.2025.

23.12.2024 до суду від відповідача надійшла заява від 23.12.2024 про долучення доказів - копій матеріалів зі справи №906/107/18 (т.2, а.с.10-93), які приєднано судом до матеріалів даної справи №906/1019/24.

Ухвалою суду від 22.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1019/24 до судового розгляду по суті на 12.03.2025; витребувано у Господарського суду Житомирської області справу №906/107/18 для огляду її матеріалів в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 12.03.2025 відкладено розгляд справи по суті на 23.04.2025.

У судовому засіданні 23.04.2025 оголошено перерву до 21.05.2025.

21.05.2025 проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.240 ГПК України.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань зі своєчасної сплати орендних платежів за договором оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 2199880,47 грн за період з липня 2020 року по грудень 2023 року (в межах позовної давності, встановленої додатковою угодою від 04.09.2013 №1 до цього договору). Також позивач нарахував відповідачу пеню згідно з п.3.5 договору та з урахуванням умов додаткової угоди до нього, інфляційні втрати та 3% річних згідно з ч.2 ст.625 ЦК України (т.1, а.с.1-8, 228-229).

За змістом відзиву на позовну заяву від 23.10.2024, відповідач не визнає, відхиляє та заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості, безпідставності, неврахування не тільки фактичних обставин справи, але й норм законодавства України. Відповідач вважає, що за дійсних обставин справи, у тому числі тих, що встановлені у справі №906/107/18, у спірних відносинах мала місце новація в частині газопроводу с. Гулянка, яка полягає в тому, що договір на експлуатацію об`єктів газорозподільної системи є укладеним з протоколом розбіжностей, тобто в редакції відповідача, що також включає в себе газопровід с. Гулянка, який є предметом оренди за договором оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004. Відповідач стверджує, що взаємна згода (домовленість) зі сторони позивача мала місце бути, адже в абз.2 ч.1 ст.641 ЦК України зазначено: «... і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття». В той же час норми ГК України (у редакції, що діяла в період укладення договору експлуатації) також передбачали обов`язковість укладення відповідних договорів (договір є обов`язковим до укладення в силу закону та виконавець - суб`єкт монополії), що в підсумку вказує тільки про одне: позивач, відмовившись від врегулювання розбіжностей, які виникли внаслідок укладення договору експлуатації, підтвердив те, що цей договір є укладеним в редакції відповідача. Таким чином відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.1, а.с.184-188).

Позивач у відповіді на відзив від 25.10.2025 заперечив проти позиції відповідача, вважає, що порушені відповідачем питання не є предметом доказування у даному спорі. Позиція відповідача про заміну договору оренди газопроводів та споруд на них від 01.10.2004 №14/1289/04 на договір експлуатації вже отримала оцінку суду під час розгляду справи №910/12821/20 за позовом АТ "ЖИТОМИРГАЗ" до НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про розірвання договору оренди. Позивач зауважив на тому, що на час пред`явлення вказаного позову позиція АТ "ЖИТОМИРГАЗ" була суперечливою: позовна вимога про розірвання договору оренди не узгоджувалася з позицію про те, що замість договору оренди між сторонами діє договір експлуатації. Також позивач зазначив, що справа №910/12821/20 розглядалася пізніше, ніж справа №906/107/19, на яку посилається відповідач. У даній же справі, на думку позивача, в силу ч.4 ст.75 ГПК України, не підлягає доказуванню та обставина, що договір експлуатації між сторонами укладено не було, а договір оренди продовжив свою дію і був законною підставою для користування АТ "ЖИТОМИРГАЗ" газопроводом, власником якого є НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (т.1, а.с.212-213).

Відповідач вважає пояснення позивача такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, нормам законодавства України та не враховують норми господарського судочинства. У запереченні на відповідь на відзив від 05.11.2024 відповідач зазначив, що з його сторони відсутня суперечлива поведінка. Позивач помилково ототожнює правову оцінку господарських судів у справі №910/12821/20 з преюдицією, яка надана відносно договору на експлуатацію об`єктів газорозподільної системи від 11.01.2018 №50/12/07/18. Відповідач вважає, якщо розглядати обставини справи №906/107/18 через призму ст.181 ГК України, то в даному випадку не може бути питань, чи укладений договір експлуатації, адже такий договір в силу приписів ст.181 ГК України в редакції, яка діяла на момент підписання договору експлуатації з протоколом розбіжностей, є укладеним, при цьому спір у справі №906/107/18 був виключно щодо редакції такого договору, зокрема, чи є укладеним такий договір в редакції позивача чи відповідача. Отже твердження позивача про преюдицію є помилковими. Окрім того, незрозумілим для відповідача є походження суми основного боргу, а відтак й інших заявлених нарахувань, розрахунки за основним боргом не надані і не можуть бути надані позивачем, оскільки така істотна умова договору оренди від 01.10.2004 не була узгоджена сторонами у відповідний спосіб, а якщо навіть і припустити, що додаток до договору оренди від 01.10.2004 «Розрахунок орендної плати» слід взяти до уваги, то Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, втратила чинність 19.06.2021 на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання розрахунку орендної плати за державне майно» від 28.04.2021 №630, однак жодним чином узгодження заміни даної Методики №786, чи то методики розрахунку орендної плати в цілому не відбулось (т.1, а.с.219-223).

Позивач подав додаткові заперечення від 11.11.2024, у яких, зокрема, зазначив про те, що станом на час розгляду судами справи №910/12821/20 договір оренди розірвано не було і він продовжив свою дію; у даному випадку діє правило, встановлене ч.4 ст.75 ГПК України. Щодо розміру орендної плати, то вказана істотна умова договору оренди була погоджена сторонами ще у 2004 році і діяла протягом майже 20 років. Відповідач із позовом про недійсність цієї істотної умови до суду протягом строку дії договору не звертався, пропозиції щодо зміни умов договору оренди у зв`язку з втратою чинності Методики №786 позивачу на розгляд не направляв. Оскільки алгоритм розрахунку орендної плати сторони погодили у той час, коли Методика №786 була чинною, а зміни щодо порядку розрахунку орендної плати жодною стороною договору оренди не пропонувалися, умови договору оренди в цій частині продовжили свою дію у первісному вигляді (т.1, а.с.238-239).

Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його у повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

01.10.2004 між НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (далі - орендодавець, позивач та/або компанія) та Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "ЖИТОМИРГАЗ", правонаступником якого є АТ "ЖИТОМИРГАЗ", (далі орендар, відповідач) укладено договір оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 (далі договір оренди) (т.1, а.с.13-16).

Відповідно до п.1.1 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно (надалі майно), перелік якого визначено у додатку (т.1, а.с.17), а саме: підвідний газопровід до с. Гулянка Коростенського району Житомирської області загальною довжиною 13190,00 м, вартість якого визначена згідно з актом про оцінку вартості основних засобів (т.1, а.с.18) і становить 3351952,82 грн. Майно передається в оренду з метою забезпечення безперебійного та безаварійного постачання природного газу споживачам Житомирської області та отримання на цій основі прибутку.

Згідно з п.п.2.1, 2.4 договору оренди, орендар вступає у строкове платне користування майном з дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. У разі припинення дії цього договору майно повертається орендарем орендодавцю. Орендар повертає майно орендодавцю аналогічно порядку, встановленому цим договором при передачі майна орендарю. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна. Обов`язок зі складання акта приймання-передачі майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Відповідно до п.3.1 договору оренди, орендна плата визначається на підставі розрахунку орендної плати (т.1, а.с.19) та протоколу узгодження орендної плати, які є невід`ємною частиною цього договору, і становить без ПДВ за перший місяць оренди 5586,59 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за цей же місяць (п.3.2 договору оренди).

У розрахунку орендної плати (додаток до договору оренди) визначено, що розрахунок плати за оренду газопроводів та споруд на них, що належать НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" і перебувають на її балансі, здійснено із застосуванням положень Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (далі Методика №786). Згідно із зазначеною Методикою, розмір місячної орендної плати визначається за формулою: О пл. міс. = О пл: 12 х І п.р. х I м, де I п.р. - індекс інфляції за період з дати проведення оцінки до дати укладання договору; Iм - індекс інфляції за місяць оренди. У примітці також зазначено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховується шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за цей же місяць (т.1, а.с.19).

Згідно з п.3.3 договору оренди, орендна плата перераховується на поточний рахунок орендодавця щокварталу не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним кварталом. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 3.5 договору оренди передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і повинна бути сплачена орендодавцю з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Загальна ціна цього договору складається із суми орендної плати, нарахованої протягом дії договору (п.3.7 договору оренди).

За змістом п.5 договору оренди, орендар зобов`язується, зокрема: своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату; щокварталу, до 12 числа місяця, наступного за останнім місяцем звітного кварталу, надавати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати (копію платіжного доручення з відміткою обслуговуючого банку).

Цей договір укладено строком на 360 днів, що діє з 01.10.2004 до 25.09.2005 включно (п.10.1 договору оренди).

За умовами п.10.5 договору оренди, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії цього договору або його зміну після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Відповідно до акта приймання-передачі майна (додаток до договору оренди), підвідний газопровід до с. Гулянка Коростенського району Житомирської області 2004 року випуску було передано НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" в оренду ВАТ "ЖИТОМИРГАЗ" (т.1, а.с.20).

Додатковою угодою №1 від 04.09.2013 до договору оренди сторони погодили доповнити п.9 договору пп.9.5 у такій редакції: «Строк, в межах якого Сторони можуть звертатися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, інфляційних, встановлюються тривалістю у 4 роки». Також погоджено, що ця додаткова угода є укладеною з дати підписання її сторонами та скріплення підписів печатками і діє протягом строку дії договору, та поширює свою дію на правовідносини, що склалися з 01.01.10 (т.1, а.с.21).

В порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не здійснив своєчасну сплату орендних платежів, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 2199880,47 грн за період з липня 2020 року по грудень 2023 року.

Позивач стверджує, що звертався до відповідача з претензією №187/06-24 від 11.06.2024, у якій пропонував розглянути її у місячний строк з дня одержання та задовольнити, сплатити заборгованість у добровільному порядку без застосування санкцій та звернення до суду, про результати розгляду письмово повідомити філію (т.1, а.с.57-60).

Однак відповідач відповіді на претензію не надав, суму заборгованості не сплатив.

За наведених обставин позивач змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача, окрім 2199880,47 грн основного боргу, також 361223,38 грн пені, 541526,33 грн інфляційних втрат та 141655,23 грн 3% річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.11.2024).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов (ч.1 ст.638 ЦК України).

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004, суд дійшов висновку, що за своїм змістом та правовою природою такий є договором оренди.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1 ст.763 ЦК України).

Як зазначалось вище, згідно з п.п.10.1, 10.5 договору оренди, цей договір укладено строком на 360 днів, що діє з 01.10.2004 до 25.09.2005 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії цього договору або його зміну після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2019, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 10.09.2019, у справі №910/15494/18 (за позовом АТ «Житомиргаз» до НАК «Нафтогаз України» про визнання договору оренди припиненим) встановлено, що, враховуючи неодноразове продовження строку його дії, у зв`язку з відсутністю заяв сторін про його припинення, поданих у визначений п.10.5 договору строк, договір оренди пролонговувався наступним чином з 26.09.2005 по 20.09.2006, з 21.09.2006 по 15.09.2007, з 16.09.2007 по 09.09.2008, з 10.09.2008 по 04.09.2009, з 05.09.2009 по 30.08.2010, з 31.08.2010 по 25.08.2011, з 19.08.2011 по 12.08.2012, з 13.08.2012 по 07.08.2013, з 08.08.2013 по 02.08.2014, з 01.08.2014 по 26.07.2015, з 27.07.2015 по 20.07.2016, з 21.07.2017 до 25.07.2018, з 26.07.2018 до 20.07.2019 включно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/12821/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022, АТ "ЖИТОМИРГАЗ" було відмовлено у розірванні договору оренди від 01.10.2004 №14/1289/04 з 13.07.2020 включно. Встановлено, що, враховуючи положення пункту 10.1 договору оренди (за відсутності заяв сторін про його припинення), дію останнього було продовжено з 21.07.2019 до 15.07.2020 включно (т.1, а.с.22-39, 40-56).

Також Господарським судом міста Києва встановлено, що через спірний газопровід отримують природний газ три населенні пункти: село Гулянка, село Бондарівка, село Горщик. Спірний газопровід до села Гулянка Коростенського району Житомирської області є безальтернативним засобом переміщення природного газу до вказаних населених пунктів. AT «Житомиргаз» продовжував використовувати спірний газопровід, власником якого є НАК «Нафтогаз України», для здійснення господарської діяльності з розподілу природного газу та отримання прибутку. Відтак орендоване майно - спірний газопровід використовувався і продовжує використовуватися АТ «Житомиргаз» як оператором газорозподільної системи у процесі здійснення ліцензованої діяльності з розподілу природного газу, з метою забезпечення безперебійного та безаварійного постачання природного газу споживачам Житомирської області.

АТ "ЖИТОМИРГАЗ" здійснювало ліцензійну діяльність з розподілу природного газу (як Оператор ГРМ) на території Житомирської області до 31.08.2023.

Відповідач, не заперечуючи факт експлуатації спірного газопроводу, вважає, що взаємовідносини між ним та позивачем є врегульованими договором на експлуатацію газорозподільних систем від 11.01.2018 №50/12/07/18, який вважає укладеним разом із протоколом розбіжностей в редакції АТ "ЖИТОМИРГАЗ", що також включає в себе спірний газопровід, який є об`єктом оренди за договором оренди №14/1289/04 від 01.10.2004, і таким чином стверджує, що у спірних правовідносинах відбулася новація.

У той же час позивач заперечує факт укладення з відповідачем договору на експлуатацію і вважає, що той факт, що договір на експлуатацію між сторонами не укладався, а договір оренди продовжив свою дію і був законною підставою для користування відповідачем газопроводом, власником якого є НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", що було встановлено при розгляді справи №910/12821/20, не підлягає доказування у даній справі.

Як вбачається із пояснень сторін, матеріалів справи (т.1, а.с.190-207; т.2, а.с.12-83), а також обставин, встановлених судами при розгляді господарської справи №906/107/18 за позовом НАК «Нафтогаз України» до АТ «Житомиргаз» про визнання договору на експлуатацію укладеним у редакції наданій НАК «Нафтогаз України»:

- на виконання рішення правління НАК «Нафтогаз України» від 12.05.2016 Філією «ЦМГС» НАК «Нафтогаз України» був розроблений та направлений листом від 11.01.2018 №50/12-28 АТ «Житомиргаз» проект договору на експлуатацію в двох примірниках з метою його укладення;

- цей проект договору у пунктах 1.1, 1.2 передбачав, що предметом цього договору є надання АТ «Житомиргаз» у експлуатацію для використання в процесі здійснення діяльності з розподілу природного газу на платній основі належних власнику (НАК «Нафтогаз України») об`єктів газорозподільних систем (перелік яких зазначається в додатку № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною), які підключені (приєднані) безпосередньо до мереж оператора газотранспортної системи або газовидобувного підприємства, чи до газорозподільних мереж АТ «Житомиргаз», перебувають в зоні його ліцензованої діяльності та використовується для забезпечення розподілу природного газу споживачам;

- перелік майна, згідно з додатком 1 до договору на експлуатацію, був наступний: «Підвідний газопровід до с. Федорівка», «Підвідний газопровід до с. Івашківка», «Підвідний газопровід до котельні Білилівської загальноосвітньої школи», «Підвідний газопровід до с. Немиренці», «Газопроводи в с. Ужачин», «Газопроводи мікрорайону Чолівка в м. Коростень Житомирської області», «Газопровід від ГРС с. Бабичівка до ГГРП смт. Червоноармійськ». Таким чином, у вказаному переліку був відсутній спірний газопровід;

- 29.01.2018 на адресу Філії «ЦМГС» НАК «Нафтогаз України» від АТ Житомиргаз» надійшов лист від 23.01.2018 №Zh007.2-JIB-882-O118 з договором на експлуатацію, підписаний та скріплений печаткою, з протоколом розбіжностей до нього;

- серед істотних змін до проекту договору на експлуатацію, отриманого від НАК «Нафтогаз України», АТ «Житомиргаз» у протоколі розбіжностей запропонувало додати до переліку майна, що передається останньому, і спірний газопровід;

- НАК «Нафтогаз України», не погоджуючись із пропозиціями АТ «Житомиргаз», запропонованими у протоколі розбіжностей, у березні 2018 року звернулася до Господарського суду Житомирської області з позовом про укладення договору в редакції НАК «Нафтогаз України»;

- тобто НАК «Нафтогаз України» у 20-денний строк з дня отримання протоколу розбіжностей передала спір на вирішення суду згідно з вимогами частини 7 статті 181 ГК України;

- ухвалою Господарського суду Житомирської області від 18.03.2018 у справі №906/107/18 було відкрито провадження з розгляду зазначеного спору;

- рішенням Господарського суду Житомирської області від 13.06.2018, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.09.2018, у справі №906/107/18 у вказаному позові відмовлено у зв`язку з тим, що, на думку суду, визнання укладеним спірного договору, обов`язковість укладення якого не передбачена законом, суперечить загальним засадам цивільного законодавства про свободу договору та не ґрунтується на вимогах законодавства;

- постановою Верховного Суду від 16.07.2019 вищезазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі №906/107/18 скасовані, а ця справа була направлена на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області;

- під час нового розгляду справи №906/107/18 НАК «Нафтогаз України» подала заяву про відмову від позову, зважаючи на зміни у законодавстві, а саме прийняття нової редакції статті 181 ГК України, яка не містить вимоги щодо складання протоколу розбіжностей та порядку їх судового врегулювання;

- ухвалою Господарського суду Житомирської області від 20.08.2020, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2020, у справі №906/107/18 прийнято відмову НАК «Нафтогаз України» від позову про визнання договору на експлуатацію газорозподільної системи та її об`єктів укладеним, а провадження у справі №906/107/18 закрито.

У подальшому при розгляді справи №910/12821/20 (за позовом АТ «Житомиргаз» до НАК «Нафтогаз України» про розірвання договору оренди) суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що сторонами не було погоджено усіх істотних умов договору на експлуатацію, оскільки AT «Житомиргаз» виклав у протоколі розбіжностей зовсім інший варіант договору.

Враховуючи наведені законодавчі зміни до статті 181 ГК України, факт відмови НАК «Нафтогаз України» від позову у справі №906/107/18 не призвів до автоматичного укладання договору на експлуатацію в редакції, запропонованій АТ «Житомиргаз» у протоколі розбіжностей до цього договору.

Таким чином рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/12821/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022, встановлено, що договір на експлуатацію на час вирішення вказаного спору про розірвання договору оренди укладено не було. Отже, з огляду на вищенаведене, договір оренди для позивача є законною підставою користування спірним газопроводом з метою розподілу природного газу. Судом першої інстанції також було встановлено, що АТ «Житомиргаз» у встановлений пунктом 5.6 договору оренди від 01.10.2004 строк, орендоване майно відповідачу не повернуло та продовжує його використовувати для здійснення своєї господарської діяльності з розподілу природного газу та отримання прибутку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.02.2023 у cправі №910/12821/20 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Житомиргаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 зі справи №910/12821/20.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Важливим є те, що обставини, встановлені у справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.

Питання факту - це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - це передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №921/186/23, від 30.01.2024 у справі №916/542/18).

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (такий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 05.09.2023 у справі №910/8641/21, від 16.05.2023 у справі №910/17367/20).

В свою чергу, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20, від 03.07.2018 у справі №917/1345/17).

Водночас, як вбачається з текстів судових рішень у справі №910/12821/20, при розгляді цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених фактичних обставин, зазначено, що договір на експлуатацію із урахуванням протоколу розбіжностей не можна вважати укладеним, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, і НАК «Нафтогаз України» передав спір в установлений законом строк на вирішення суду, тобто такий договір підлягав укладенню в судовому порядку. Судами встановлено, що договір на експлуатацію на час вирішення вказаного спору про розірвання договору оренди укладено не було.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2023 у справі №907/969/22 зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. В свою чергу, відмінність підстав позовів, що були заявлені раніше, від підстав позову у справі, що розглядається (як встановлено місцевим господарським судом), за однакової кваліфікації дій в частині розгляду питання про дотримання орендарем умов договору, піддає сумніву правильність та стабільність висновків судів у раніше розглядуваних справах та самих судових актів, які набрали законної сили, у зв`язку з чим відповідна протилежна оцінка обставин повинна бути тією мірою обґрунтована, в якій вона б не ставила під сумнів висновків, зроблених у інших справах, за аналогічними позовами між відповідними учасниками справи.

Разом із тим надання іншої оцінки певним обставинам під час розгляду справи №906/1019/24, які оцінювались при розгляді справи №910/12821/20 між тими ж сторонами спору, ставить під сумнів правильність та однозначність зроблених судом висновків у відповідному попередньому судовому рішенні. Оскільки судове рішення (у іншій справі) набрало законної сили і є обов`язковим для виконання, у зв`язку з чим правильність зроблених у ньому висновків презюмується, суд не може надавати протилежну оцінку таким обставинам у справі, що переглядається, обмежившись лише формальним посиланням на відсутність преюдиційних обставин для розгляду конкретної справи в розумінні положень ст.75 ГПК України, не навівши достатньо переконливих підстав для неврахування висновків, зроблених за результатами дослідження обставин, зокрема, у справі №910/12821/20.

Враховуючи відсутність належних, допустимих та достовірних доказів відповідача, наданих в порядку положень ст.ст.76-78 ГПК України, які спростовували б факт неукладення між сторонами договору на експлуатацію газорозподільних систем від 11.01.2018 №50/12/07/18 та продовження строку дії договору оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004, а також, враховуючи, що саме ці обставини безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судами при розгляді справи №910/12821/20, що відображено в мотивувальній частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 у справі №910/12821/20, суд дійшов висновку про наявність преюдиційних фактів, встановлених під час розгляду справи №910/12821/20, які не підлягають повторному доведенню під час розгляду даної справи №906/1019/24.

Відтак суд не погоджується з твердженнями відповідача про відсутність преюдиції та безпідставність посилання позивача на судові рішення у справі №910/12821/20. Відповідач не навів достатньо обґрунтованих підстав для неврахування висновків, зроблених за результатами дослідження обставин справи №910/12821/20.

Також матеріали даної справи не містять доказів наявності іншого укладеного між сторонами договору, який встановлював би правомірність володіння та користування (експлуатації) відповідачем на законних підставах спірним газопроводом, як не містять і доказів виконання між сторонами умов договору на експлуатацію газорозподільних систем від 11.01.2018 №50/12/07/18, починаючи з 2018 року і до теперішнього часу.

У матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем орендованого майна в порядку, передбаченому п.2.4 договору оренди, а отже позивач обґрунтовано вважає договір оренди діючим та продовженим на новий строк.

Таким чином, правовідносини між сторонами щодо користування майном спірним газопроводом існували і продовжують існувати на теперішній час на підставі договору оренди №14/1289/04 від 01.10.2004 з урахуванням його автоматичної пролонгації (враховуючи відсутність заяв сторін про припинення дії цього договору, поданих у визначений п.10.5 договору строк). Доказів протилежного суду не представлено.

Згідно з положеннями ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ст.598 ЦК України).

Згідно зі ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту ст.ст.526, 599 ЦК України, зобов`язання буде вважатися виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Відповідно до ст.604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.

Зі змісту ст.604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); є двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на зміну цього зобов`язання. Деякі з вищезазначених ознак новації одночасно є умовами її вчинення.

До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», про яку йдеться у частині другій статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим. Умови новації є необхідними і достатніми для вчинення новації.

Таким чином, новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.

Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу.

Відповідні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 у справі №609/67/18 (провадження №61-43444св18)

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм та встановлених фактичних обставин, так як договір оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004 є укладеним, дійсним, не розірваний, не припинений, а отже є обов`язковим для виконання сторонами, доказів того, що між сторонами була досягнута домовленість про заміну первісного зобов`язання за цим договором новим зобов`язанням, зокрема, за договором на експлуатацію об`єктів газорозподільної системи від 11.01.2018 №50/12/07/18, матеріали справи не містять, ба більше, факт укладення між сторонами договору на експлуатацію не підтверджено належними й допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату за договором оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004 не припинилось і заміни його новим зобов`язанням не відбулося.

Відтак аргументи відповідача про те, що у спірних відносинах мала місце новація, є необґрунтованими і не приймаються судом до уваги. Відповідачем не доведено передбачених ст.604 ЦК України умов здійснення новації.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Договір оренди газопроводів та споруд на них №14/1289/04 від 01.10.2004 містить положення щодо розміру, порядку розрахунку та внесення орендної плати (п.3 цього договору), що свідчить про узгодження сторонами орендної плати як істотної умови договору.

Додаткові угоди щодо внесення змін до умов договору в частині орендної плати сторонами не укладалися, розмір орендної плати відповідно до п.3.4 договору не переглядався.

Пунктом 10.2 договору оренди передбачено, що умови цього договору зберігають силу протягом всього терміну дії цього договору, в тому числі у випадках, коли після його укладення, законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до повного виконання зобов`язань.

За наведеного, не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, втратила чинність, а узгодження заміни даної методики не відбулося. Зазначене не звільняє відповідача від виконання зобов`язання з внесення орендної плати в порядку, строк і на умовах, погоджених сторонами у договорі. Слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач зі свого боку звертався до позивача з вимогою/пропозицією щодо внесення відповідних змін до договору, пов`язаних зі зміною методики розрахунку.

З розрахунку позивача (операції по договору №14/1289/04 з АТ "ЖИТОМИРГАЗ" з 07.2020 по 12.2023) слідує, що заборгованість відповідача зі сплати орендної плати (з урахуванням додаткової угоди №1 від 04.09.2013 до договору оренди) склала 2199880,47 грн (т.1, а.с.230).

Факт наявної заборгованості за договором оренди відповідачем не спростовано, власного контррозрахунку суду не подано.

Враховуючи вищевикладене, позов в частині вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2199880,47 грн основного боргу є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1 ст.230 ГК України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України також передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).

Відповідальність у вигляді пені передбачена п.3.5 договору оренди.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17).

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Так, у зв`язку з простроченням оплати боргу позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 361223,38 грн, інфляційні втрати у розмірі 541526,33 грн та 3% річних у розмірі 141655,23 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.11.2024).

Перевіривши за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС «LIGA 360» надані позивачем, з урахуванням виправлених, розрахунки пені, інфляційних втрат та 3% річних (т.1, а.с.61-139, 232-233), суд дійшов висновку про їх обґрунтованість та арифметичну вірність, а відтак позов в частині вимог про стягнення з відповідача 361223,38 грн пені, 541526,33 грн інфляційних втрат та 141655,23 грн 3% річних підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 3 ст.13 та ч.1 ст.74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст.ст.76, 77, 79, 86 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, відповідають нормам чинного законодавства та підтверджені належними й допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи висновок суду про задоволення позову, судовий збір в сумі 48664,28 грн, в силу приписів п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНОЇ СИСТЕМИ "ЖИТОМИРГАЗ" (вул. Фещенка - Чопівського, буд. 35, м. Житомир, Житомирська обл., 10002, ідентифікаційний код 03344071) на користь Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 20077720) в особі філії "ЦЕНТР МЕТРОЛОГІЇ ТА ГАЗОРОЗПОДІЛЬНИХ СИСТЕМ" акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (вул. Маяковського, буд. 49, м. Боярка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл., 08153, ідентифікаційний код 26025,47 грн основного боргу, 361223,38 грн пені, 541526,33 грн інфляційних втрат, 141655,23 грн 3% річних та 48664,28 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 02.06.25

Суддя Прядко О.В.

Друк: 1 - у справу;

- сторонам (до ел.каб.).