ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. Справа№ 910/612/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Хрипуна О.О.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Цікра А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.06.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025

за заявою Заступника керівника Київської міської прокуратури про забезпечення позову

у справі №910/612/25 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури

до Київської міської ради (відповідач-1)

Товариства з обмеженою відповідальністю «Кій-плаза» (відповідач-2)

про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання незаконним та скасування рішення про передачу в оренду земельної ділянки, визнання відсутнім права користування земельною ділянкою,-

В судовому засіданні 02.06.2025 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Київської міської прокуратури звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави до Київської; міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кій-плаза» про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на неіснуючий об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літера А) площею 50 кв.м., визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради про передачу в оренду земельної ділянки площею 0,9511 га з кадастровим номером :72:453:0024 на вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва та визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кій-плаза» права користування вказаною земельною ділянкою.

Разом з позовною заявою прокурор позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить:

- до набрання рішенням законної сили у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :72:453:0024 площею 0,9511 га по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва;

- до набрання рішенням законної сили у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :72:453:0024 площею 0,9511 га по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- до набрання рішенням законної сили у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50 кв. м на вул. Кондукторській, 48 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

- до набрання рішенням законної сили заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50 кв. м на вул. Кондукторській, 48 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/612/25 у задоволенні заяви Заступника керівника Київської міської прокуратури про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи у забезпеченні позову, суд виходив з того, що у даному випадку заявник звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Прокурором в обґрунтування останнього не надано суду жодного належного та допустимого доказу підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, посилання на можливе укладення між відповідачами договору оренди земельної ділянки не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятою ухвалою, прокурор 30.01.2025 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким заяву про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.

Прокурор вважає оскаржувану ухвалу прийнятою з порушенням норм процесуального права (ст. ст. 86, 136, 137, 236 Господарського процесуального кодексу України), що відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є підставами для її скасування.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

Для недопущення вчинення учасниками спірних правовідносин під час розгляду позову дій, як щодо укладення договору, так і забудови земельної ділянки або залучення інвестицій, які можуть нівелювати мету звернення прокурора за захистом інтересів держави до суду, вирішальне значення має своєчасне вжиття судом заходів забезпечення позову, які гарантують реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову, ефективний захист, а також поновлення порушених прав держави, за захистом яких звернувся прокурор.

Суд повинен був врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Судом не враховано, що предметом позову у справі є скасування державної реєстрації права власності на майно, яке не існує як об`єкт матеріального світу, визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради про передачу в оренду ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» земельної ділянки площею 0,9511 га на вул..Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва, визнання відсутнім права.

Відсутність на даний час доказів, які могли б підтвердити вчинення відповідачами дій, спрямованих на укладення договору оренди, не спростовують наявності у них можливості укласти договір у будь-який момент, за відсутності заходів забезпечення позову. Така можливість є беззаперечною та не підлягає додатковому доказуванню.

Судом проігноровано, що у випадку укладення договору оренди земельної ділянки, рішення Київради буде реалізоване і фактично вичерпає свою дію, внаслідок чого захист порушених прав позивача буде неефективним в одному провадженні.

Накладення арешту на об`єкт нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА», оскільки можливість розпоряджатися вказаним майном обмежується на певний час, має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до розгляду цієї справи по суті.

Застосування заходів забезпечення позову, про які просив прокурор, відповідають процесуальним нормам, що регулюють відповідні правовідносини, зокрема вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача-2 заперечував доводи прокурора, просив апеляційну скаргу відхилити, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Хрипун О.О., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 залишено апеляційну скаргу без руху з підстав неподання доказів надіслання копії апеляційної скарги до електронних кабінетів відповідача-1 - Київської міської ради та відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кій-плаза» в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.

14.02.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 14.02.2025) через підсистему «Електронний суд» прокурором подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено квитанції №2697554, №2697555 та №2698092 від 14.02.2025 про доставку документів до зареєстрованих електронних кабінетів Київської міської прокуратури, відповідача-1 - Київської міської ради та відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Кій-плаза» в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/612/25, призначено до розгляду справу в судовому засіданні.

Під час розгляду справи, колегією суддів витребувано додаткові копії матеріалів справи №910/612/25, необхідні для розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 у зв`язку з виходом судді Хрипуна О.О. у тривалу відпустку з 14.04.2025, справу призначено до розгляду на 02.06.2025.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 02.06.2025 прокурор підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив оскаржувану ухвалу скасувати.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 02.06.2025 представники відповідачів заперечували проти доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, просили її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу відповідача-2.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, прокурор просив:

- до набрання рішенням законної сили у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :72:453:0024 площею 0,9511 га по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва;

- до набрання рішенням законної сили у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :72:453:0024 площею 0,9511 га по вул. Кондукторській, 48 у Солом`янському районі міста Києва та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- до набрання рішенням законної сили у справі вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50 кв. м на вул. Кондукторській, 48 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

- до набрання рішенням законної сили заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50 кв. м на вул. Кондукторській, 48 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Відмовляючи у забезпеченні позову, суд виходив з того, що у даному випадку заявник звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Прокурором в обґрунтування останнього не надано суду жодного належного та допустимого доказу підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, посилання на можливе укладення між відповідачами договору оренди земельної ділянки не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 271 ГПК України).

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 статті 137 ГПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачеві або іншим особам здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та, вживаючи заходи забезпечення позову, слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Аналогічні правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 та від 26.10.2020 у справі №907/477/20.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, якщо особа звернулася до суду з вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання, а тому в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з матеріалів оскарження, прокурор не звертався до суду з заявою про вжиття такого заходу забезпечення позову, як заборона Київській міській раді та ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» укладати договір оренди Земельної ділянки.

Запропоновані прокурором заходи забезпечення позову, у т.ч. заборона державної реєстрації права оренди Земельної ділянки, яка проведена за ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» приватним нотаріусом КМНО Дем`яненко Т.М. ще 12.12.2014 на підставі договору про поновлення договору оренди земельної ділянки №1332 від 12.12.2014 та вказані відомості станом на сьогоднішній день наявні ДРРП і ніким не скасовані, що підтверджується наданим самим же прокурором витягом з ДРРП №402915947 від 08.11.2024, не забезпечать неможливість укладання такого договору оренди Земельної ділянки між Київською міською радою та ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА».

Щодо доводів прокурора про накладання арешту на Земельну ділянку та Об`єкт нерухомості, колегія суддів зазначає, що вказані заходи забезпечення позову не відповідають вимогам, на забезпечення яких вони вживаються та є неспівмірними з предметом позову (прокурор заявив лише вимоги немайнового характеру - скасувати рішення приватних нотаріусів про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, визнання незаконним та скасування рішення про передачу в оренду земельної ділянки та визнання відсутнім права користування земельною ділянкою.

При цьому, прокурором не надано жодних доказів, що Київська міська рада, як власник Земельної ділянки, має на меті її відчужити (продати).

Прокурор заявляє, що Об`єкта нерухомості не існує як об`єкта матеріального світу, тому відсутні підстави для накладення арешту на майно, якого не існує.

Щодо заборони вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією права оренди Земельної ділянки та вносити будь-які записи про такі зміни до ДРРП, колегія суддів зазначає наступне.

Вказаний захід забезпечення позову, як зазначено вище, не забезпечить неможливість укладання договору оренди Земельної ділянки між Київською міською радою та ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА», у зв`язку з чим посилання прокурора у апеляційній скарзі на можливість укладання такого договору, з огляду на запропоновані ним заходи забезпечення позову є необґрунтованим, оскільки:

державна реєстрація права оренди Земельної ділянки, як зазначено вище, уже проведена за ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА»,

у позовній заяві (з наданням відповідних доказів) прокурор у розділі «фактичні обставини» зазначає, що ним встановлено, що Земельна ділянка на підставі рішення Київської міської ради №498/1159 від 26.04.2007 уже передавалась у оренду ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» для будівництва, експлуатації та обслуговування багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування. На підставі цього рішення між Київською міською радою та ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» укладено договір оренди земельної ділянки від 13.08.2007. В подальшому, на підставі рішення Київської міської ради №633/10121 від 13.11.2013 термін дії договору оренди земельної ділянки поновлено на 5 років. На підставі цього рішення між Київською міською радою та ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» укладено договір про поновлення договору оренди земельної ділянки від 12.12.2014 та поновлено дію оренди Земельної ділянки до 12.12.2019.

Як зазначає відповідач-2, на підставі цих договорів були внесені відповідні відомості щодо права оренди Земельної ділянки у ДРРП, як мінімум, у період з 13.08.2007 по 12.12.2019 (більш ніж 12 років) ТОВ «КІЙ-ПЛАЗА» безперешкодно та на законній підставі мала право отримувати дозвільні документи на забудову та здійснювати на Земельній ділянці

будівництво багатоповерхових будинків з вбудованим та прибудованим центром громадського харчування, однак цього не здійснювало.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

На відміну від інших категорій справ, де позовні вимоги про стягнення грошових коштів виникли з правочинів чи інших документів, у даній справі заявник звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Прокурором в обґрунтування останнього не надано суду жодного належного та допустимого доказу підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, посилання на можливе укладення між відповідачами договору оренди земельної ділянки не є безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення заявленого прокурором позову.

Крім того, застосування господарськими судами заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" не можуть вважатися співмірними із позовними вимогами, заявленими у даній справі.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірної по суті ухвали суду, при ухваленні якої судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди прокурора з висновками суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів приймаються до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/612/25 слід залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 про відмову у забезпеченні позову у справі №910/612/25 - без змін.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/612/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/612/25 залишити без змін.

3. Матеріали оскарження у справі №910/612/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 05.06.2025.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.О. Хрипун

А.О. Мальченко