ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1569/24

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Комісарчук Д.-М.О.

розглянувши справу № 911/1569/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Культ-Хорсес», с. Головки

Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюнтіо Ласті», м. Київ

прo стягнення 1 688 677,35 грн

за участі представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.06.2024 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес б/н від 17.06.2024 (вх. № суду 2969) до Товариства з обмеженою відповідальністю Денари про стягнення 1 688 677,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору на виконання проектних робіт № 1/2306/ПР від 23.06.2021 щодо своєчасного їх виконання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.07.2024 відкрито провадження у справі № 911/1569/24, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений в підготовчому засіданні на 21.08.2024.

Під час розгляду справи, ухвалами суду від 21.08.2024, 11.09.2024, 16.10.2024, 13.11.2024, 04.12.2024 підготовчі засідання у справі № 911/1569/24 відкладались судом на 11.09.2024, 16.10.2024, 13.11.2024, 04.12.2024, 15.01.2025 відповідно.

Ухвалою суду від 15.01.2025 підготовче провадження у справі № 911/1569/24 було закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 12.02.2025.

Ухвалами суду від 12.02.2025 та 05.03.2025 розгляд справи по суті був відкладений на 05.03.2025 та 04.04.2025 відповідно.

В судовому засіданні 04.04.2025, після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та постановив призначити дату і час проголошення судового рішення у справі №911/1569/24 на 14.04.2025.

Представник позивача в засідання суду 14.04.2025 не з`явився, однак під час розгляду справи, присутнім в судових засіданнях представником позивача були підтримані позовні вимоги вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надіслав, явку свого повноважного представника у судові засідання не забезпечив.

Згідно з частиною 5 та 7 статті 6 ГПК України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 11 статті 242 ГПК України встановлено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до пункту 17 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (надалі - ЄСІКС) затверджено рішенням Вищої ради правосуддя № 1845/0/15-21 від 17.08.2021, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.

Пунктом 37 Положення про ЄСІКС унормовано, що підсистема Електронний суд забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.

Ухвали суду від 21.08.2024, 11.09.2024, 16.10.2024, 13.11.2024, 04.12.2024, 15.01.2025, 12.02.2025, 05.03.2025, 04.04.2025 були внесені до АСДС та автоматично направлені в електронний кабінет відповідача та доставлені до його електронного кабінету, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Абзацом 2 зазначеної норми врегульовано, що якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до Електронного кабінету є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

Також, суд звертає увагу, що в процесі розгляду справи судом було встановлено, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04.07.2024 здійснено державну реєстрацію зміни повного найменування юридичної особи () на Товариство з обмеженою відповідальністю "Пюнтіо Ласті" та здійснено державну реєстрацію зміни місцезнаходження юридичної особи - відповідача на: 01014, м. Київ, Залізничне шосе, буд. 59.

Враховуючи вищевикладене відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю "Пюнтіо Ласті" ().

Згідно ч. 2 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа відноситься до виключної підсудності іншого суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

Так, як зазначає позивач, 23.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес (позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Денари (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пюнтіо Ласті», відповідач, виконавець) укладений Договір на виконання проектних робіт №1/2306/ПР.

За умовами п. 1.1 договору виконавцеь взяв на себе обов`язок у відповідності до договору та завдань з проектування виконати проектні роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані проектні роботи в порядку та на умовах передбачених цим договором.

Під проектними роботами розуміється - розробка проектної документації по об`єкту: стайні (кінно-спортивного комплексу) (п. 1.2 договору).

Види і зміст робіт, вимоги до них та строки виконання основних етапів таких робіт виконавцем визначається в завданні на проектування, що є невід`ємною частиною договору, який є додатком № 2 договору (п. 2.1 договору).

Умовами п. 3.1 договору визначено, що вартість робіт становить 1 650 000,00 грн, в тому чсилі податок на додану варість - 275 000,00 грн.

Відповідно до п. 3.3 договору визначено, що оплата проектних робіт провидиться замовник протягом 5 календарних днів з моменту набрання договором чинності. Замовник перераховує виконавецю 50 % вартості робіт, що становить 825 000,00 грн, в тому числі ПДВ - 137 500,00 грн. Перед подачею, про що виконавець письмово інформує замовника за 10 (банківських) днів на комплексну будівельну експертизу замовника перераховує виконавцю 25 % вартості проектних робіт, що становить 412 500,00 грн, в т.ч. ПДВ - 68 750,00 грн.

Умовами п.п. 11.1 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як вбачається з наданих суду платіжних інструкцій, позивачем в рахунок попередньої оплати перераховано на рахунок відповідача 1 143 180,00 грн, на підтвердження чого, зокрема, надані платіжні інструкції № 1 від 25.06.2021 на суму 300 000,00 грн, № 2 від 25.06.2021 на суму 200 000,00 грн, № 3 від 25.06.2021 на суму 325 000,00 грн, з призначенням платежу: «попередня оплата за проектні роботи згідно договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021», та платіжні інструкції № 82 від 13.12.2021 на суму 159 000,00 грн та № 83 від 15.12.2021 на суму 159 090,00 грн з призначенням платежу: «оплата за проектні роботи згідно договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021».

Однак, як зауважує позивач, відповідач до виконання робіт, передбачених умовами договору не приступив, станом на час звернення до господарського суду із відповідним позовом грошові кошти в сумі 1 143 180,00 грн позивачу не повернув.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідності до частини 1 статті 509 ЦК України, статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Даючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання Договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021, суд дійшов висновку, що такий за своєю правовою природою є договором підряду на проведення проектних робіт, за яким відповідно до частини 1 статті 887 ЦК України підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх.

Укладення сторонами Договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021 було спрямоване на оплату позивачем обумовлених робіт та одночасного обов`язку відповідача по виконанню робіт.

Глава 61 Цивільного кодексу України у параграфах 2 - 4 регулює окремі різновиди договорів підряду. Тому загальні норми параграфа 1 глави 61 цього Кодексу можуть застосовуватись до окремих видів договорів підряду, передбачених Кодексом.

Договір підряду є одним із цивільно-правових договорів, який має власне правове регулювання умов його укладення та визначає особливості захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.

Так, права замовника під час виконання роботи підрядником передбачені статтею 849 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника (частина 1);

- якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (частина 2);

- якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (частина 3);

- замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (частина 4).

Правовий аналіз частин 2 - 4 статті 849 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що вони встановлюють три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду та, відповідно, різні правові наслідки такої відмови.

Так, частинами 2, 3 вказаної статті передбачено право замовника на відмову від договору підряду лише за наявності конкретно визначених законодавством умов, які напряму залежать від наявності порушень умов договору з боку підрядника, при цьому наслідком такої відмови є виникнення саме у замовника права вимагати відшкодування збитків з підрядника.

Натомість частина 4 зазначеної статті встановлює безумовне право замовника відмовитися від договору (без будь-яких причин та умов), але з обов`язком саме замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати підряднику збитки, завдані розірванням договору. Тобто вказана правова норма презюмує правомірність дій підрядника при виконанні договору і саме тому в разі відмови від договору виникає обов`язок замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати його збитки, на відміну від пункту 2 цієї норми, яка врегульовує право замовника на відмову якраз у випадку невиконання зобов`язань підрядником.

Отже, в залежності від підстави розірвання договору підряду в односторонньому порядку настають різні правові наслідки захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.

Подібні за замістом висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.03.2020 у справі № 910/2051/19.

Положеннями статті 615 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до частин 1, 3 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 904/7804/16).

Як встановлено судом, позивач, вимагаючи повернення від відповідача грошових коштів, посилається на прострочення ним виконання. Водночас позивач не повідомляв відповідача про свою відмову від договору і строк дії останнього не закінчився.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 зазначила, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Разом з цим, під час дослідження наданого позивачем Договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021 було встановлено, що він має лише першу та останню сторінку.

18.06.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес подано заяву б/н (вх. № суду 55/24 від 18.06.2024) про забезпечення доказів.

За змістом поданої заяви, останній просить суд вжити заходи забезпечення доказів шляхом: витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю Денари оригінал Договору на виконання проектних робіт №1/2306/ПР від 23.06.2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес та Товариством з обмеженою відповідальністю Денари.

Заява мотивована тим, що 23.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес та Товариством з обмеженою відповідальністю Денари був укладений Договір на виконання проектних робіт № 1/2306/ПР. Як зазначає заявник, оригінал договору був втрачений заявником. При цьому, заявник вказує на те, що останній позбавлений можливості самостійного витребувати договір у ТОВ Денари зважаючи на тривале невиконання умов договору, відсутність належної та конструктивної комунікації між товариствами.

Зі змісту заяви про забезпечення доказів вбачаються наступні аргументи ТОВ "Культ-Хорсес щодо необхідності забезпечення доказів, зокрема, підтвердження факту договірних відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес та Товариством з обмеженою відповідальністю Денари.

Ухвалою суду від 24.06.2024 в задоволенні заяви б/н (вх. № суду 55/24 від 18.06.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю Культ-Хорсес про забезпечення доказів відмовлено.

Разом з цим, у суду відсудні підстави вважати, що такий договір не був укладений між позивачем та відповідачем.

Так, в наданих до матеріалів справи платіжних інструкціях, зокрема, з призначення платежу, вбачається, що грошові кошти в сумі 1 143 180,00 грн перераховані позивачем як попередня оплата за проектні роботи згідно договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021.

Відповідач доказів протилежного суду не надав.

Відповідно до частини першої та другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України "Допустимість доказів").

На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує підстави позову, позивач подав письмові докази, які є належним засобом доказування обставин, що є предметом доказування у справі. Суд не встановив, що докази подані позивачем отримані з порушенням закону. Докази подані позивачем суд визнає допустимими.

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Подані позивачем докази, на переконання суду, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Докази, подані позивачем, суд визнає достовірними.

Відповідно до статті 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зміст принципу змагальності господарського судочинства наведений у статтях 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно норм яких судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Сумніву у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів у суду не виникло.

Висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів. Мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Відповідно до частин 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 79 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи обставини, які не підлягають доказуванню у справі, належність, допустимість та достовірність доказів, поданих сторонами суд, оцінивши зібрані у справі докази в цілому та кожен доказ окремо, визнає доведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та визнає встановленими наступні обставини.

Між сторонами виникло майново-господарське зобов`язання на підставі Договору на виконання проектних робіт № 1/2306/ПР від 23.06.2021.

Позивач виконав своє зобов`язання та в рахунок попередньої оплаи здійснив перерахування кошті на рахунок відповідача, зокрема, за платіжними інструкціями № 1 від 25.06.2021, № 2 від 25.06.2021, № 3 від 25.06.2021, з призначенням платежу: «… проектні роботи згідно договору № 1/2306/ПР від 23.06.2021».

Відповідач до зобов`язання з виконанння обумовлених договором проектних робіт не приступив, протилежного суду не довів.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази повного виконання робіт у встановлений Договором строк, суд погоджується з доводами позивача про допущення відповідачем прострочення виконання зобов`язання за Договором.

Відмова від прийняття виконання та, відповідно, припинення зобов`язання, належать до правових наслідків порушення зобов`язання в розумінні статті 611 Цивільного кодексу України.

За змістом частин 1, 3 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до частини 2 статті 622 Цивільного кодексу України у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 цього Кодексу), або передання відступного (стаття 600 цього Кодексу) боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо виконання робіт, в будь-якому випадку в розумні строки (з 15.12.2021 - останній платіж перерахований позивачем, дії щодо повернення суми попередньої оплати також не вчиняються), надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів у розмірі 1 143 180,00 грн матеріали справи не містять.

Обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюнтіо Ласті» з повернення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Культ-Хорсес» попередньої оплати у розмірі 1 143 180,00 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Культ-Хорсес» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюнтіо Ласті» попередньої оплати у розмірі 1 143 180 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 448 185,18 грн інфляційних втрат та 97 312,17 грн 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із відмовою від договору, виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (авансу), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватись інфляційні втрати та 3% річних на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати за сукупний період з 26.06.2021 по 13.06.2024.

Однак суд зауважує, що обов`язок відповідача повернути попередню оплату не встановлений договором і він не виникає автоматично на наступний день після здійснення попередньої оплати.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пюнтіо Ласті» (01014, м. Київ, Залізничне шосе, 59, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Культ-Хорсес» (11640, Житомисрька область, Коростенський район, с. Головки, вул. Клубна, 7, корпус «А», ) 1 143 180 (один мільйон сто сорок три тисячі сто вісімдесят) грн. 00 коп попередньої оплати та 17 147 (сімнадцять тисяч сто сорок сім) грн. 70 коп судового збору.

Видати наказ.

3. В іншій частині відмовити в задоволенні позову.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 09.06.2025.

Суддя О.О. Христенко