ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2025м. ДніпроСправа № 904/5482/24

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Загинайко Т.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (53600, смт Покровське, Покровського району Дніпропетровської обл., вул. 40 років Жовтня, буд. 17-А; ідентифікаційний код 30699186)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" (52005, смт Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської обл., вул. Кримська, буд. 22; ідентифікаційний код 39708062)

про визнання недійсним договору поставки від 15.02.2022 №15/02-2

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ПРОЦЕДУРА:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Відродження" звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх.№5257/24 від 16.12.2024) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" про визнання недійсним договору поставки від 15.02.2022 №15/02-2.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2024 про залишення позовної заяви без руху позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків - 7 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У подальшому, позивачем подано заяву (вх.№264/25 від 06.01.2025) про усунення недоліків, відповідно до якої було усунуто недоліки позовної заяви, визначені ухвалою господарського суду від 23.12.2024.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у заяві (вх.№1852/25 від 15.01.2025) про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (внесення РНОКПП / коду ЄДРПОУ до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи просить: - внести дані представника - Авраменка Р.В. до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи №904/5482/24; - перевести в електронну форму процесуальні та інші документи по справі, що надійшли до суду в паперовому вигляді.

Також відповідач у відзиві (вх.№2243/25 від 17.01.2025) на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог до повністю, посилаючись на те, що: - предметом спірного Договору є поставка запасних частин, мастильних матеріалів та супутніх товарів до сільськогосподарської техніки (Розділ 1. Предмет Договору); - постачання товару за спірним Договором визначено Розділом 2. Порядок і термін поставки Договору; - згідно з пунктом 2.1. Договору, поставка товару здійснюється партіями. На кожну партію товару, що поставляється, постачальник надає покупцеві рахунок і видаткову накладну, в яких вказується найменування, асортимент, кількість і ціна товару; - загальна сума даного договору складається з сумарної вартості усіх постачань, вказаних у видаткових накладних, з урахуванням ПДВ (п. 2.3.2.); - датою постачання товару є дата виписки постачальником видаткової накладної (п.2.4.); - порядок розрахунків між сторонами Договору чітко визначено Розділом 3. Порядок Розрахунків; - Розділом 5. Відповідальність сторін визначено розмір штрафних санкцій за порушенням умов Договору сторонами; позивач погодився з визначеним розміром пені, яка передбачена пунктом 5.2. та штрафом в розмірі 20% від вартості не оплаченого товару; - даний договір набув чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2022 року, але в будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п.8.1.); - в пункті 8.2. сторони передбачили автоматичну пролонгацію у разі відсутності письмового повідомлення про намір розірвати, припинити або змінити Договір; станом на день подання відзиву від жодної сторони договору не надходили такі повідомлення, а тому даний договір є чинним та обов`язковим для виконання його умов сторонами; - вищезазначений договір підписаний сторонами та скріплено їх печатками, тобто позивач, укладаючи договір поставки погодився з усіма його умовами, шляхом його добровільного підписання; - поряд з цим, відповідач просить суд звернути увагу, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2024 у справі №904/5190/24 було відкрито провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" про стягнення заборгованості за договором поставки №15/02-2 від 15.02.2022 у загальному розмірі 217 141 грн. 23 коп.; - рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.01.2025 у справі №904/5190/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" 154 503 грн. 12 коп. - основного боргу, 19 918 грн. 13 коп. - пені, 30 900 грн. 62 коп. - штрафу, 9 530 грн. 45 коп. - інфляційних втрат, 2 288 грн. 91 коп. - 3% річних та 2 605 грн. 69 коп. витрат по сплаті судового збору; - заборгованість за даним договором утворилась в період з 21.05.2024 по 25.06.2024 (включно); - до 21.05.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Відродження" виконувало свої зобов`язання за спірним договором в частині сплати за товар (копії рахунків та видаткових накладних додаються); - в подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Відродження" перестало виконувати свої зобов`язання, а при зверненні Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" до суду з позовом про стягнення заборгованості почало стверджувати про недійсність та неукладеність договору чим порушило принцип venire contra factum proprium, який говорить про недопустимість суперечливої поведінки; - докази понесених витрат на правову допомогу будуть надані на підставі частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Отже, з огляду на предмет та підстави позову у даній справи, суд вважає, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Справа розглядається відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод протягом розумного строку з урахуванням введення в Україні воєнного стану.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ

Як вбачається, між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Відродження", як покупцем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Крупа і К", як постачальником, було укладено договір поставки від 15.02.2022 №15/02-2 (надалі - Договір) (а.с. 10-11).

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" заборгованість за договором поставки № 15/02-2 від 15.02.2022 у загальному розмірі 217 141 грн. 23 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 154 503 грн. 12 коп. - основний борг;

- 19 918 грн. 13 коп. - пеня;

- 30 900 грн. 62 коп. - штраф;

- 9 530 грн. 45 коп. - інфляційні втрати;

- 2 288 грн. 91 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки №15/02-2 від 15.02.2022 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем у період з 21.05.2024 по 25.06.2024 товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 154 503 грн. 12 коп. За прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 5.2. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 25.05.2024 по 22.11.2024 в сумі 19 918 грн. 13 коп.; на підставі пункту 5.3. договору - штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару, в сумі 30 900 грн. 62 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня по жовтень 2024 року у загальній сумі 9 530 грн. 45 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 25.05.2024 по 22.11.2024 у сумі 2 288 грн. 91 коп. (а.с. 34-35).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.01.2025 у справі №904/5190/24 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" про стягнення заборгованості за договором поставки №15/02-2 від 15.02.2022 у загальному розмірі 217 141 грн. 23 коп. - задоволено у повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (вулиця Центральна, будинок 17-А, селище Покровське, Синельниківський район, Дніпропетровська область, 53600; ідентифікаційний код 30699186) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" (вулиця Кримська, будинок 22, смт. Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область, 52005; ідентифікаційний код 39708062) 154 503 грн. 12 коп. - основного боргу, 19 918 грн. 13 коп. - пені, 30 900 грн. 62 коп. - штрафу, 9 530 грн. 45 коп. - інфляційних втрат, 2 288 грн. 91 коп. - 3% річних та 2 605 грн. 69 коп. - витрат по сплаті судового збору (а.с. 36-41).

Вказаним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 07.01.2025 у справі №904/5190/24, яке набрало законної сили 28.01.2025, встановлено, що:

- 15.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Відродження" (далі - покупець) укладено договір поставки №15/02-2, відповідно до умов пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити запасні частини, мастильні матеріали та супутні товари до сільськогосподарської техніки, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар на умовах договору;

- у пунктах 8.1., 8.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, але в будь-якому разі - до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У разі, якщо від жодної із сторін за 30 календарних днів до моменту закінчення дії договору не надійде письмового повідомлення про намір розірвати, припинити або змінити договір, він вважається продовженим (пролонгованим) на кожен наступний календарний рік на таких самих умовах;

- вказаний договір підписаний позивачем та відповідачем та скріплений печатками обох підприємств;

- договір поставки тривалий час (більше двох років, виходячи із дат поставки, що є спірними у даній справі - період з 21.05.2024 по 25.06.2024) виконувався сторонами і жодних заперечень під час його виконання ні від постачальника ні від покупця не надходило; товар на виконання умов договору в період з 21.05.2024 по 25.06.2024 постачався позивачем та приймався відповідачем без будь-яких зауважень, та у подальшому частково також оплачувався відповідачем, що свідчить про відсутність підстав для визнання договору неукладеним;

- посилання відповідача на непогодження в договорі ціни товару, а також конкретного асортименту товару, що підлягає поставці, спростовується змістом пункту 2.1. договору, в якому сторони передбачили, що саме у видатковій накладній вказується найменування, асортимент, кількість і ціна товару;

- доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано;

- укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України;

- у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання;

- згідно з пунктом 1.2. договору право власності на товар, що постачається за договором, переходить від постачальника до покупця у момент передання товару, що підтверджується підписанням покупцем видаткової накладної;

- у розділі 2 договору сторонами були визначені умови щодо порядку і термінів поставки, зокрема:

- постачання товару здійснюється партіями. На кожну партію товару, що поставляється, постачальник надає покупцеві рахунок і видаткову накладну, в яких вказується найменування, асортимент, кількість і ціна товару (пункт 2.1. договору);

- постачання товару здійснюється на умовах ЕXW-склад постачальника, смт.Слобожанське, вул. Кримська буд. 22, згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс-2010. В окремих випадках постачання товару може здійснюватися компаніями-автоперевізниками, про що сторони узгоджують в специфікації (пункт 2.2. договору);

- сторони у договорі погоджують, що загальна сума договору складається з сумарної вартості усіх постачань, вказаних у видаткових накладних, з урахуванням ПДВ (підпункт 2.3.2. пункту 2.3. договору);

- датою постачання товару є дата виписки постачальником видаткової накладної (пункт 2.4. договору);

- на виконання умов договору, позивачем у період з 21.05.2024 по 25.06.2024 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 254 503 грн. 12 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, а саме:

- видатковою накладною № 353 від 21.05.2024 на суму 247 102 грн. 70 коп.;

- видатковою накладною № 366 від 23.05.2024 на суму 1 090 грн. 58 коп.;

- видатковою накладною № 498 від 07.06.2024 на суму 1 895 грн. 52 коп.;

- видатковою накладною № 668 від 25.06.2024 на суму 4 414 грн. 32 коп.;

- товар, зазначений у вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Видаткові накладні підписані позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень та скріплені печатками обох підприємств, отже підписанням видаткових накладних сторони підтвердили, що сторони зауважень та претензій стосовно виконання умов договору одна до одної не мають;

- товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаними видатковими накладними, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору;

- протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання від позивача товару в період з 21.05.2024 по 25.06.2024 за видатковими накладними, наведеними вище, відповідачем також не заявлено;

- у розділі 3 договору сторонами були визначені умови щодо порядку розрахунків, зокрема:

- покупець зобов`язаний здійснити оплату товару згідно з рахунком постачальника протягом 3-х банківських днів з моменту його виставлення на умовах 100% передплати за замовлену партію товару (пункт 3.1. договору);

- при проведенні поставки з відстроченням оплати, про що сторони укладають Специфікацію до договору, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару після його поставки, в строк, зазначений у відповідній Специфікації до договору (пункт 3.2. договору);

- якщо товар поставлено без попередньої оплати, а Специфікацію про відстрочення оплати укладено не було, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару протягом 3-х банківських днів з дати поставки товару, вказаної в видатковій накладній (пункт 3.3. договору);

- оплата здійснюється у безготівковій формі в гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (пункт 3.4. договору);

- датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (пункт 3.5. договору).

- як зазначає позивач у позовній заяві, 20.09.2024 відповідач частково розрахувався за поставлений у спірний період товар на суму 100 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 4235 від 20.09.2024, яка зазначена у виписці по особову рахунку за 20.09.2024. Таким чином, за рахунком на оплату № 430 від 17.05.2024, станом на день подання позовної заяви, у відповідача наявна заборгованість перед позивачем в розмірі 147 102 грн. 70 коп. Решта поставленого в спірний період товару також не була оплачена відповідачем.

Крім того, в матеріалах справи містяться, надані відповідачем копії:

- рахунку на оплату від 17.05.2024 №430 на суму 247 102 грн. 70 коп. (а.с.42);

- видаткової накладної від 21.05.2024 №353 на суму 247 102 грн. 70 коп. (а.с.43);

- рахунку на оплату від 23.05.2024 №468 на суму 1 090 грн. 58 коп. (а.с.44);

- видаткової накладної від 23.05.2024 №366 на суму 1 090 грн. 58 коп. (а.с.44, на звороті);

- рахунку на оплату від 07.06.2024 №612 на суму 1 895 грн. 52 коп. (а.с.45);

- видаткової накладної від 07.06.2024 №498 на суму 1 895 грн. 52 коп. (а.с.45, на звороті);

- рахунку на оплату від 25.06.2024 №795 на суму 4 414 грн. 32 коп. (а.с.46);

- видаткової накладної від 25.06.2024 №668 на суму 4 414 грн. 32 коп. (а.с.46, на звороті).

Позивач стверджує, що: 1) у договорі поставки від 15.02.2022 №15/02-2 відсутні наступні умови (в цілому за договором та кожної окремої партії товару зокрема): - ціна договору, ціна окремої партії товару, ціна за конкретну одиницю товару; - терміни поставки товару; - кількість та якість товару, що поставляється; 2) у договорі поставки чітко не прописані наступні умови (в цілому за договором та кожної окремої партії товару зокрема): - предмет договору - номенклатура, асортимент; - порядок розрахунків між сторонами та зазначає, що відсутність у договорі поставки термінів поставки товару позбавляє покупця можливості застосувати до постачальника відповідальність за порушення термінів поставки товару, зазначену у п. 5.1. Розділу 5 договору поставки. Оскільки додаткові угоди та/або специфікації до договору поставки сторонами не складалися та не узгоджувалися ними, вищезазначені недоліки умов договору поставки не виправлялися та не змінювалися, отже залишилися на тому же рівні; 3) в договорі поставки зазначено строк дії договору. Цей Договір є чинним на момент подання позовної заяви. Зміни, доповнення до тексту договору поставки не вносилися з моменту укладення договору по час подання позову до суду. Позивач заперечує дійсність договору поставки № 15/02-2 від 15.02.2022 на підставі того, що зазначений договір поставки не містить істотних умов договору поставки, передбачених нормами чинного законодавства, що суперечить чинному законодавству України, а саме: нормам Цивільного кодексу України (ст. 638 ч. 1 ЦКУ, ст. 632 ч. 1 ЦКУ, ст. 712 ч. 1 ЦКУ) та Господарського кодексу України (ст. 180 ч. 1 4 ГКУ, ст. 189 ч. 1, ч. 2 ГКУ, ст. 265 ч. 1 ГКУ), що в свою чергу суперечить господарським інтересам позивача та просить суд визнати Договір поставки № 15/02-2 від 15.02.2022 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Відродження" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" неукладеним, тобто недійсним, з дати його укладення з 15.02.2022; відповідач проти цього заперечує, що і стало причиною виникнення спору та звернення позивача з позовом до суду.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін за первісним позовом

Відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до параграфу 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач) вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинен довести конкретні факти порушення його майнових прав та інтересів, а саме має довести, що його права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 Цивільного кодексу України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 та від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Водночас, частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічна правова позиція викладена в пунктах 64. і 65. постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15). Проте, згідно з частиною п`ятою статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (таку правову позицію викладено в пунктах 80. - 82. постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: - застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; - обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; - застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; -застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України").

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).

Водночас, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 зазначила, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України (аналогічні висновки сформульовано також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19).

При цьому Велика Палата Верховного Суду в пункті 154. постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 Цивільного кодексу України).

Застосовуючи вказані правові позиції Великої Палати Верховного Суду та уточнюючи висновок, викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №906/1061/20, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 зазначила таке: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим, позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Як вже зазначалось вище, звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначає про те, що спірний договір поставки не містить істотних умов договору поставки, передбачених нормами чинного законодавства.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається, між сторонами було укладено договір поставки від 15.02.2022 №15/02-2.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Аналогічні положення містить стаття 180 Господарського кодексу України.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність.

Таким чином, непогодження сторонами істотних умов договору не може бути підставою для визначення, що зміст спірного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України), оскільки відсутність у договорі істотної умови свідчить про його неукладеність, а не про недійсність.

У той же час, Верховний Суд у постановах від 26.11.2019 у справі № 910/7407/18 та від 12.12.2019 у справі № 910/1997/18 зазначив, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами, а якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

У постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 910/7407/18 також зазначено, що відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

У постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 Судом зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Як встановлено судом у справі №904/5190/24 договір поставки тривалий час (більше двох років, виходячи із дат поставки, що є спірними у даній справі - період з 21.05.2024 по 25.06.2024) виконувався сторонами і жодних заперечень під час його виконання ні від постачальника ні від покупця не надходило; товар на виконання умов договору в період з 21.05.2024 по 25.06.2024 постачався відповідачем та приймався позивачем без будь-яких зауважень, та у подальшому частково також оплачувався позивачем, що свідчить про відсутність підстав для визнання договору неукладеним.

Більше того, посилання позивача на непогодження в договорі ціни товару, а також конкретного асортименту товару, що підлягає поставці, спростовується змістом пункту 2.1 Договору, в якому сторони передбачили, що саме у рахунку та видатковій накладній вказується найменування, асортимент, кількість і ціна товару.

Судом у справі №904/5190/24 також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Суд зауважує, що у розділі 2 договору сторонами були визначені умови щодо порядку і термінів поставки, зокрема:

- постачання товару здійснюється партіями. На кожну партію товару, що поставляється, постачальник надає покупцеві рахунок і видаткову накладну, в яких вказується найменування, асортимент, кількість і ціна товару (пункт 2.1. договору);

- постачання товару здійснюється на умовах ЕXW-склад постачальника, смт.Слобожанське, вул. Кримська буд. 22, згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс-2010. В окремих випадках постачання товару може здійснюватися компаніями-автоперевізниками, про що сторони узгоджують в специфікації (пункт 2.2. договору);

- сторони у договорі погоджують, що загальна сума договору складається з сумарної вартості усіх постачань, вказаних у видаткових накладних, з урахуванням ПДВ (підпункт 2.3.2. пункту 2.3. договору);

- датою постачання товару є дата виписки постачальником видаткової накладної (пункт 2.4. договору).

Як встановлено судом у справі №904/5190/24 на виконання умов Договору, позивачем у період з 21.05.2024 по 25.06.2024 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 254 503 грн. 12 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, а саме:

- видатковою накладною № 353 від 21.05.2024 на суму 247 102 грн. 70 коп.

- видатковою накладною № 366 від 23.05.2024 на суму 1 090 грн. 58 коп.

- видатковою накладною № 498 від 07.06.2024 на суму 1 895 грн. 52 коп.

- видатковою накладною № 668 від 25.06.2024 на суму 4 414 грн. 32 коп.

Товар, зазначений у вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Видаткові накладні підписані позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень та скріплені печатками обох підприємств, отже підписанням видаткових накладних сторони підтвердили, що сторони зауважень та претензій стосовно виконання умов договору одна до одної не мають.

Суд у справі №904/5190/24 також зауважив, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що був поставлений згідно з вказаними видатковими накладними, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку покупця щодо здійснення розрахунків за поставлений товар.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Так, у розділі 3 договору сторонами були визначені умови щодо порядку розрахунків, зокрема:

- покупець зобов`язаний здійснити оплату товару згідно з рахунком постачальника протягом 3-х банківських днів з моменту його виставлення на умовах 100% передплати за замовлену партію товару (пункт 3.1. договору);

- при проведенні поставки з відстроченням оплати, про що сторони укладають Специфікацію до договору, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару після його поставки, в строк, зазначений у відповідній Специфікації до договору (пункт 3.2. договору);

- якщо товар поставлено без попередньої оплати, а Специфікацію про відстрочення оплати укладено не було, покупець зобов`язаний оплатити вартість такого товару протягом 3-х банківських днів з дати поставки товару, вказаної в видатковій накладній (пункт 3.3. договору);

- оплата здійснюється у безготівковій формі в гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (пункт 3.4. договору);

- датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (пункт 3.5. договору).

Враховуючи викладене, судом відхиляються аргументи позивача в частині відсутності в Договорі умов щодо порядку розрахунків між сторонами, оскільки вказані умови містяться у пункті 3.3. договору.

Положеннями статті 13 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтями 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним з дати його укладення договору поставки від 15.02.2022 №15/02-2 позивачем не зазначено конкретних фактів та не надано доказів, які б підтверджували порушення його майнових прав та інтересів внаслідок укладення вказаного договору, та не доведено, що в результаті визнання таких дій неправомірними його права будуть захищені та відновлені.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Щодо судового збору

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати у справі зі сплати судового збору слід віднести за рахунок позивача.

Крім того, частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається, позовна заява у даній справі була подана позивачем до суду в електронній формі через "Електронний суд", отже, сума судового збору, яку мав сплатити позивач складає 2 422 грн. 40 коп. Проте, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3 028 грн. 00 коп., що є більшим, від встановленого законодавством розміру судового збору на 605 грн. 60 коп. (3 028 грн. 00 коп. - 2 422 грн. 40 коп.).

Отже, за клопотанням позивача підлягає поверненню останньому з Державного бюджету судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп. (3 028 грн. 00 коп. - 2 422 грн. 40 коп.).

Керуючись статтями 123, 129, 232, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (53600, смт Покровське, Покровського району Дніпропетровської обл., вул. 40 років Жовтня, буд. 17-А; ідентифікаційний код 30699186) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Крупа і К" (52005, смт Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської обл., вул. Кримська, буд. 22; ідентифікаційний код 39708062) про визнання недійсним договору поставки від 15.02.2022 №15/02-2.

2. Судові витрати у справі віднести за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Відродження" (53600, смт Покровське, Покровського району Дніпропетровської обл., вул. 40 років Жовтня, буд. 17-А; ідентифікаційний код 30699186).

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Загинайко

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 238 ГПК України,

03.06.2025