ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2025 р. Справа №910/1786/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.

представники сторін:

ОСОБА_1 (особисто)

від відповідача: Бородіна М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське театральне партнерство"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 (повний текст складено 17.03.2025)

у справі №910/1786/24 (суддя Нечай О.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське театральне партнерство"

про поновлення на посаді та стягнення 174 818,18 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське театральне партнерство" (далі - ТОВ "УТП") про зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді директора вказаного товариства з 19.11.2021, а також стягнення з ТОВ "УТП" на корить ОСОБА_1 заробітної плати з 19.11.2021 до 31.01.2024 у розмірі 174 818,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки в судовому порядку визнано недійсним рішення загальних зборів товариства від 17.11.2021, оформленого протоколом №3 про звільнення позивача з посади директора, то наявні підстави для поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати у розмірі 174 818,18 грн, обрахованої за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 до 31.01.2024.

Короткий зміст судових рішень та мотиви їх ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва 19.04.2024 у справі №910/1786/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2024, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.11.2024 рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу №910/1786/24 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова Верховного Суду мотивована наступним:

- суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме застосували норму права до події, яка виникла раніше, не встановивши при цьому наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість застосувати норму права до відносин, що виникли раніше (коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи);

- суди попередніх інстанцій помилково застосували положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових правовідносин", який набрав чинності 19.07.2022, та зробили неправильні висновки про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За результатами нового розгляду справи №910/1786/24, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "УТП" з 19.11.2021.

Стягнуто з ТОВ "УТП" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 до 19.11.2022 в сумі 78 181,82 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 341,65 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ТОВ "УТП" в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 19 719,60 грн.

Ухвалюючи вказане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про поновлення позивача на посаді директора ТОВ "УТП" з 19.11.2021. Також, суд першої інстанції суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 до 31.01.2024 у загальному розмірі 78 181,82 грн. Крім того, з огляду на предмет позову, характер спірних правовідносин, складність справи, а також обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, зважаючи на те, що позов підлягає частковому задоволенню, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підлягають відшкодуванню позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 4 341,41 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24. Поновити ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "УТП" з 19.11.2021. Стягнути з ТОВ "УТП" середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 по день прийняття рішення з утриманням з цієї суми установлених законодавством податків і зборів та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є частково необґрунтованим і таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, встановленням обставин справи та з невідповідністю рішень, викладених у висновках Великої Палати Верховного Суду, а тому це рішення має бути змінене.

Також, не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "УТП" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24 скасувати, в частині задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "УТП" з 19.11.2021, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права та не узгоджується з фактичними обставинами справи, встановленими самим судом. Таке рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на посаді, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості поновлення позивача на посаді директора ТОВ "УТП" шляхом звільнення ОСОБА_2 за пунктом 6 статті 40 КЗпП України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №910/1786/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків шляхом подання відповідної заяви/клопотання з доказами підтвердження особистості скаржника та уточненням вимог апеляційної скарги, в частині зміни рішення щодо поновлення на роботі.

Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 07.04.2025 апеляційну скаргу ТОВ "УТП" у справі №910/1786/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г. , судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "УТП" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 21.05.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1786/24. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 08.05.2025.

11.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги, у якому останній також просить суд виключити з прохальної частини апеляційної скарги пункт 2 щодо поновлення позивача на посаді директора ТОВ "УТП" з 19.11.2021.

21.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/1786/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24. Об`єднано апеляційні скаргу ОСОБА_1 та ТОВ "УТП" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 21.05.2025. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 09.05.2025.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

08.05.2025, через систему "Електронний суд", ТОВ "УТП" подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому останнє просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ТОВ "УТП" на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 до 19.11.2022 у сумі 78 181,82 грн без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Так, ТОВ "УТП" вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував норму частини 2 статті 235 КЗпП України, що обмежує виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу одним роком.

Крім того, на переконання відповідача, висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин частин 1, 2 статті 235 КЗпП та Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, а також розрахунок суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за один рік у розмірі 78 181,82 грн, зроблені відповідно до вимог чинного законодавства України без порушень застосування норм матеріального та процесуального права.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 21.05.2025 з`явились представники сторін.

Позивач у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24 змінити.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24 скасувати, в частині задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "УТП" з 19.11.2021, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

04.02.2016 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано ТОВ "УТП" номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи - 0058254.

17.11.2021 відбулись загальні збори учасників ТОВ "УТП", до порядку денного яких включено питання звільнення директора ОСОБА_1 та обрання нового директора. Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За результатами голосування учасниками вирішено припинити повноваження директора товариства - ОСОБА_1 , на підставі частини 3 статті 99 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та звільнено з посади директора з 18.11.2021 відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Не погодившись з рішенням загальних зборів ОСОБА_1 в листопаді 2022 року звернувся до суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства від 17.11.2021, оформленого протоколом №3 про звільнення позивача з посади директора.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №910/12676/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "УТП", оформлене протоколом загальних зборів ТОВ "УТП" від 17.11.2021 №3. Скасовано реєстраційний запис №002058254, вчинений державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.11.2021 стосовно ТОВ "УТП": державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою, зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Стягнуто з ТОВ "УТП" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 962,00 грн.

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що незважаючи на визнання недійсним в судовому порядку рішення загальних зборів про звільнення його з посади директора відповідач не поновив позивача на вказані посаді. А тому, на думку ОСОБА_1 , наявні підстави для поновлення його на роботі та стягнення з відповідача, згідно зі статтею 236 КЗпП України, середнього заробітку за період з 19.11.2021 до 31.01.2024 у розмірі 174 818,18 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників врегульовано Законом України "Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю".

За приписами статей 28, 29 Закону України "Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю" органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Частиною 1, пунктом 7 частини 2 статті 30 Закону України "Про товариства з обмеженою і додатковою відповідальністю" встановлено, що загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства до компетенції загальних зборів учасників належать обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.

Згідно зі статтею 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

За змістом частин 1, 3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.01.2010 №1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини 3 статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства, відповідно до частини 3 статті 99 ЦК України, є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Таким чином, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення/звільнення з посади, відповідно до статті 99 ЦК України, можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.02.2021 у справі №753/17776/19, від 15.09.2020 у справі №205/4196/18).

В свою чергу, прийняття компетентним органом товариства рішення про звільнення директора є розпорядчим документом щодо припинення повноважень останнього, яке підлягає виконанню задля забезпечення реалізації колективної волі учасників товариства, - носіїв корпоративних прав.

Верховний Суд у постанові від 04.05.2023 у справі №911/3656/20 зазначив, що припинення повноважень генерального директора як виконавчого органу підприємства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість припинення повноваження генерального директора підприємства як виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП, а в статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, звільнення позивача (який також є учасником товариства) відбулося на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства, оформленого протоколом від 17.11.2021 №3, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Надалі, рішенням Господарського суду міста Києва від 01.05.2023 у справі №910/12676/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023, визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "УТП", оформлене протоколом загальних зборів від 17.11.2021 №3, з мотивів порушення процедури скликання і проведення зборів.

Тобто судовим рішенням у зазначеній справі встановлено факт звільнення позивача з порушенням установленого законом порядку.

За приписами частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача щодо поновлення його на посаді директора.

У свою чергу, право на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі не є безумовним і обмежується строком на звернення.

Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

На відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про звільнення обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення.

19.11.2021 позивача повідомлено про прийняття 17.11.2021 загальними зборами товариства рішення про звільнення його з посади директора, нарахування вихідної допомоги. Вказана обставина підтверджується позивачем.

Враховуючи вищевикладене, позивач мав право звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі до 19.02.2022.

Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність повинна визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині 1 статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14.11.2022 у справі №552/4200/21.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України строк на звернення до суду, оскільки спочатку ОСОБА_1 скористався своїм правом на звернення до суду та оскаржив рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлене протоколом від 17.11.2021 №3, яке й стало підставою для звільнення його з займаної посади.

У свою чергу, рішення у справі №910/12676/22, яким визнано недійсним рішення загальних зборів Товариства, набрало законної сили 22.11.2023.

Отже, позивач скористався правом на звернення до суду на свій розсуд, не об`єднуючи при цьому позовні вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства та про поновлення на роботі в одному позові.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, про поважність причин пропуску, встановленого статтею 234 КЗпП України, строку на звернення до суду та наявність підстави для його поновлення.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказує, що поновлення позивача на посаді можливе лише в період з 19.11.2021 до 20.02.2023, оскільки з 21.02.2023 на посаду директора Товариства призначено ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом загальних зборів від 17.02.2023 №6, яке не було визнане недійсним у судовому порядку.

Згідно з пунктом 6 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги про поновлення позивача на посаді директора Товариства з 19.11.2021.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Також, позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 19.11.2021 до 31.01.2024 у розмірі 174 818,18 грн.

В контексті питання дотримання позивачем строку на звернення з позовом колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 дійшла наступних висновків.

У рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм. При цьому, під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина 1 статті 34 КЗпП України). Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), а відтак, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Таким чином, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Відтак позивач не обмежений жодним строком на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У разі невиконання працівником трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Враховуючи приписи частини 2 статті 235 КЗпП України, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 19.11.2021 до 31.01.2024, тобто за період, що перевищує встановлений частиною 2 статті 235 КЗпП загальний строк у один рік.

При цьому, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період понад один рік, оскільки останнім не наведено належного обґрунтування в цій частині.

Суд першої інстанції констатував, що розгляд питання поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді здійснювався більше одного року саме з вини позивача, оскільки саме позивач скористався своїм правом на звернення до суду та подав позов про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства без включення до нього позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Такими діями позивач унеможливив розгляд вимоги про поновлення на роботі у річний строк, а відтак не набув право на нарахування середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, як слушно зауважив місцевий господарський суд, наявні підстави для стягнення заробітної плати у період з 19.11.2021 до 19.11.2022.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком.

Підпунктом "з" пункту 1 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата, у випадку вимушеного прогулу, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (пункт 2 розділу IІ).

Пунктом 8 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу 5 пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом 1 або 2 цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно з розрахунковою платіжною відомістю від 18.11.2021 №11 заробітна плата позивача станом на листопад 2021 року складала 6 100,00 грн.

За приписами статті 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Судом першої інстанції враховано, що у період, в який позивач має право на отримання заробітної плати, законом було встановлено розмір мінімальної заробітної плати, що перевищував оклад позивача на займаній посаді.

Так, розмір мінімальної заробітної плати був встановлений на рівні: у грудні 2021 року - вересні 2022 року - 6 500,00 грн; у жовтні-листопаді 2022 року - 6 700,00 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2021 до 31.01.2024 у загальному розмірі 78 181,82 грн.

При цьому, місцевий господарський суд обґрунтовано не прийняв доводи відповідача щодо необхідності зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму виплаченої вихідної допомоги у розмірі шестимісячної заробітної плати - 36 600,00 грн.

Так, у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 6 000,00 грн судова колегія зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Водночас, за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано належним чином засвідчені копії: договору про надання правничої допомоги від 09.01.2024 та додаток №1 до нього, акта прийому-передачі послуг від 06.02.2024 №1 на суму 6 000,00 грн; квитанції про оплату від 09.01.2024 та від 06.02.2024 на загальну суму 6 000,00 грн.

Дослідивши умови договору про надання правничої допомоги від 09.01.2024 та додатку №1 до нього, колегією суддів встановлено, що гонорар адвоката сторони визначили у фіксованому розмірі - 6 000,00 грн.

Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Частиною 6 статті 126 ГПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що докази на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката надіслано на адресу відповідача разом з позовною заявою.

Втім, відповідач у встановленому процесуальним законом порядку клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката не подав.

З огляду на те, що вартість правничої допомоги при розгляді цієї справи визначена у фіксованому розмірі, а подання позову зумовлено порушенням прав позивача, що встановлено рішенням суду, враховуючи, що відповідачем не спростовано співмірність заявлених витрат, суд апеляційної інстанції, як і місцевий господарський суд, дійшов висновку про обґрунтованість розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Приймаючи до уваги викладене, з огляду на предмет позову, характер спірних правовідносин, складність справи, а також обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, зважаючи на те, що позов підлягає частковому задоволенню, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підлягають відшкодуванню позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 4 341,41 грн.

Інші доводи апеляційних скарг взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянтів, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги ОСОБА_1 та ТОВ "УТП" задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ "УТП" витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Оскільки апеляційний господарський суд за наслідками апеляційного провадження дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а останній звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону, то розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське театральне партнерство" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 у справі №910/1786/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційних скарг покласти на скаржників.

4. Матеріали справи №910/1786/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 02.06.2025.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран