ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. Справа № 911/1019/25

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Нова лінія 1

до Товариства з обмеженою відповідальністю Оквалент

про стягнення 210789,45 грн,

без виклику учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова лінія 1» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою від 27.03.2025 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оквалент» (далі - відповідач) про стягнення 210789,45 грн, з яких: 166396,64 грн основного боргу, 33342,25 грн інфляційних втрат та 11050,56 грн 3% річних.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати поставленого позивачем товару відповідно до договору поставки № 132П-04/01/22-16 від 21.02.2022.

Господарський суд Київської області ухвалою від 26.03.2025 вказану позовну заяву залишив без руху та постановив усунути виявлені недоліки у десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Через підсистему «Електронний суд» 27.03.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова лінія 1» надійшла заява про усунення недоліків.

Перевіривши вказану заяву і додані до неї документи, суд установив, що позивач усунув недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, у встановлений судом строк, що, відповідно до приписів частини третьої статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), є підставою для прийняття такої позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.04.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи); сторонам встановлено строки для вчинення процесуальних дій у справі.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, у порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

За змістом ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи та про право подати відзив на позовну заяву, копія ухвали суду від 01.04.2025 про відкриття провадження у справі № 911/1019/25 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте поштовий конверт із копією зазначеної ухвали, направленої відповідачеві, 03.04.2025 було повернуто підприємством поштового зв`язку на адресу суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (тимчасово не проживає).

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону, Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Одночасно, частинами першою, четвертою статті 10 Закону визначено, що у разі якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи-підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, який зареєстрований у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

Крім того, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заг18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Таким чином, суд дійшов висновку, що ухвала суду про відкриття провадження у справі на адресу, яка внесена відповідачем до Єдиного державного реєстру, як його місцезнаходження, за відсутності іншої повідомленої відповідачем адреси, на яку додатково могло б здійснюватися листування, може вважатись належним доказом відправлення ТОВ «Оквалент» копії ухвали суду.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Про хід розгляду даної справи відповідач міг дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

У відповідності до ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки судом було вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи та відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається виключно за наявними матеріалами, відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нова Лінія 1» (далі постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оквалент» (далі покупець) було укладено Договір поставки № 132П-04/01/22-16 (надалі Договір).

Згідно поданих позивачем документів та пояснень, у зв`язку із військовою агресією російської федерації було знищено Торговельний центр ТОВ «Нова лінія 1», в т.ч. будівлі, споруди, складську техніку та складське обладнання, основні засоби, документи, товари в обороті та товарні запаси, грошові цінності, інші товарно-матеріальні цінності, технологічну техніку та автотранспортні засоби, який був розташований за адресою: Київська область, м. Буча, вул. Нове Шосе, 48.

Договір поставки № 132П-04/01/22-16 від 21.02.2022 зберігався на території зазначеного торговельного центру.

Знищення торговельного центру ТОВ «Нова лінія 1» підтверджується Актом про пожежу від 04.05.2022, Наказом про неможливість використання майна від 08.04.2022 № ЦО/0804-22 та Актом огляду (обстеження) знищеного та/або пошкодженого нерухомого майна та обладнання об`єкту від 20.04.2022 (докази надані в якості додатків до позовної заяви).

Таким чином, відсутність оригіналу Договору поставки № 132П-04/01/22-16 від 21.02.2022 викликана об`єктивними чинниками, наслідком яких було знищення майна позивача в т.ч. документів (Договір № 132П-04/01/22-16 від 21.02.2022).

Разом з тим, в серпні 2022 року позивачем поставлено відповідачу товар - газобетонний блок 600*200*300 (0,036 куб.м.D-500 c2.5 BauGut)/на загальну суму 212 284,80 грн, де в графі «Угода» зазначено Договір № 132П-04/01/22-16, відповідно до наступних видаткових накладних:

- Видаткова накладна Рнк/NBH-0032883 від 17.08.2022 на суму 106 142,40 грн.

- Видаткова накладна Рнк/NBH-0032884 від 18.08.2022 на суму 106 142,40 грн.

Зазначені накладні підписані та скріплені печатками підприємств. У накладних вказано, що претензій до комплектності, кольору, товарного вигляду у покупця немає.

Звертаючись з позовом до суду, позивач стверджує, що відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором № 132П-04/01/22-16 від 21.02.2022, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість в сумі 166396,64 грн за накладними Рнк/NBH-0032883 від 17.08.2022, Рнк/NBH-0032884 від 18.08.2022, яку позивач заявив до стягнення шляхом подання відповідного позову до суду.

Поряд із наявною заборгованістю, позивачем викладена вимога про стягнення з відповідача 11050,56 грн 3% річних (за період з 01.01.2023 по 21.03.2025) та 33342,25 грн інфляційних втрат (за період з 01.01.2023 по 21.03.2025).

Як зазначалось вище, відповідач не реалізував своє право на подання відзиву на позовну заяву, інших доказів та пояснень, які стосуються поданого позову також відповідачем не надано, відтак розгляд справи здійснюється за наявними в ній матеріалами, поданими позивачем.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Як зазначено у статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідності до приписів ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ст. 193 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Спір між сторонами виник у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору поставки №132П-04/01/22-16 від 21.02.2022.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як установлено судом та про що зазначалось вище, позивачем належним чином виконано умови укладеного між сторонами договору за накладними від 17.08.2022 та від 18.08.2022 та поставлено відповідачеві товар на загальну суму 212 284,80 грн.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, Договір поставки №132П-04/01/22-16 від 21.02.2022 було втрачено, що підтверджується Актом про пожежу від 04.05.2022, Наказом про неможливість використання майна від 08.04.2022 № ЦО/0804-22 та Актом огляду (обстеження) знищеного та/або пошкодженого нерухомого майна та обладнання об`єкту від 20.04.2022.

Вказана обставина не дає можливості встановити чи був погоджений сторонами термін (строк) оплати товару, якщо був, то який був визначений строк виконання зобов`язання (передплата, часткова попередня оплата чи післясплата), відтак, в даному випадку, до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягає застосуванню норма ст. 692 ЦК України.

Так, у відповідності до ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або іншими актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, за видатковою накладною від 17.08.2022 про поставку товару на суму 106142,40 грн строк виконання зобов`язання настав 17.08.2022, тобто з 18.08.2022 відповідач є таким, що порушив обов`язок вчасної та повної оплати товару.

За видатковою накладною від 18.08.2022 про поставку товару на суму 106142,40 грн строк виконання зобов`язання настав 18.08.2022, тобто з 19.08.2022 відповідач є таким, що порушив обов`язок вчасної та повної оплати товару.

Як зазначив позивач за вказаними двома накладними борг склав 166396,64 грн, тобто за видатковою накладною Рнк/NBH-0032883 від 17.08.2022 вартість неоплаченого товару склала 60254,24 грн; за видатковою накладною Рнк/NBH-0032884 від 18.08.2022 - 106 142,40 грн.

З метою досудового врегулювання спору 23.01.2024 позивачем було направлено на юридичну та фактичну адресу відповідача претензію з вимогою погасити заборгованість протягом 7 календарних днів шляхом перерахування 166396,64 грн на банківський рахунок ТОВ «Нова лінія 1».

03.04.2024 року за вихідним номером 1-1 ТОВ «Оквалент» за підписом керівника підприємства Валерія Ущенка надано позивачеві гарантійний лист, в якому він визнає заборгованість перед ТОВ «Нова лінія 1» за поставлений товар в розмірі 166396,64 грн та гарантує оплату в найкоротший термін.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається наявність у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем, строк виконання якого настав і яке відповідачем у повному обсязі не виконане. При цьому, відповідач у встановленому законом порядку доводи позивача не спростував, належними і допустимими доказами виконання у повному обсязі своїх зобов`язань не довів, які б свідчили, що заборгованість в розмірі 166396,64 грн відповідачем сплачена.

Враховуючи викладене все в сукупності, позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 166396,64 грн, яка неоплачена відповідачем станом на день розгляду спору, підлягають задоволенню в повному обсязі як обґрунтовано заявлені та підтверджені матеріалами справи.

Також позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 11050,56 грн за період з 01.01.2023 по 21.03.2025 та інфляційних втрат в розмірі 33342,25 грн, нарахованих за період з 01.01.2023 по 21.03.2025.

Главою 51 Цивільного Кодексу України визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або іншими актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом вище, керуючись нормами ст. 692 ЦК України строк оплати товару за накладними від 17.08.2022 та 18.08.2022 настав 18.08.2022 та 19.08.2022 відповідно. Тобто починаючи з настанням вказаного строку оплати позивач мав право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Однак, періодом нарахування 3 % річних та інфляційних втрат позивач вказав 01.01.2023 по 21.03.2025 та в позовній заяві обґрунтував вказану позицію тим, що оскільки відповідач частково оплачував поставлений товар та те, що нараховувати санкції це право позивача, відсотки річних та індекс інфляції він вирішив нараховувати не за весь період прострочення.

Зважаючи на вказані обставини, а також те, що у суду відсутнє право виходити за межі позовних вимог та збільшувати період нарахування, суд здійснив перевірку розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2023 по 21.03.2025, за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга:Закон» на суму боргу 166396,64 грн та встановив, що 3% річних становлять суму 11077,91 грн, інфляційні втрати 36338,33 грн.

Враховуючи, що за підрахунком суду за вказаний позивачем період інфляційні та 3% річних становлять більшу суму, ніж заявлено позивачем, вимога ТОВ «Нова лінія 1» про стягнення 33342,25 грн індексу інфляції та 11 050,56 грн 3 % річних підлягають задоволенню повністю у сумах, заявлених позивачем.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

З огляду на викладене вище, а також те, що факт порушення відповідачем договірних зобов`язань судом встановлений і по суті останнім не спростований, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, відповідно, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення: 166396,64 грн основного боргу; 11050,56 грн 3% річних; 33342,25 грн інфляційних втрат.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 ГПК України, покладається судом на відповідача.

Відповідно до пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, судовий збір за подання даної позовної заяви складає 2529,47 грн - 1,5% ціни позову із застосуванням коефіцієнту 0,8. Таким чином, з урахуванням задоволення позовних вимог відшкодуванню витрат позивача по оплаті судового збору з відповідача підлягає сума 2529,47 грн.

За зверненням до суду з вказаним позовом, позивач оплатив судовий збір в розмірі 2531,87 грн (платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 1766 від 20.03.2025).

Судовий збір в розмірі 2,40 грн може бути повернуто на користь позивача з Державного бюджету України згідно ухвали суду за відповідним клопотанням позивача згідно до вимог ст.7 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 237, 238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Оквалент (08202, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Тургенівська, буд. 10, квартира 172, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова лінія 1» (08162, Київська обл., Фастівський р-н, селище Чабани, вул. Одеське шосе, буд. 8, ) 166396 (сто шістдесят шість тисяч триста дев`яносто шість) грн 64 коп. основного боргу; 11050 (одинадцять тисяч п`ятдесят) грн 56 коп. 3% річних; 33342 (тридцять три тисячі триста сорок дві) грн 25 коп. інфляційних втрат; 2529 (дві тисячі п`ятсот двадцять дев`ять) грн 47 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін