РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2025Справа № 910/1460/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Блажівської О.Є. за участю секретаря судового засідання Демидовій А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №910/1460/25

за позовом

позивача Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" (03150, м. Київ, вул. Ділова, буд. 9А; )

до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; )

про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 6 365 910,00 грн.

за участю представників:

позивача - Мороз С.А.

відповідача - Іскоростенського Д.А

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

1. Стислий виклад позовних вимог.

До Господарського суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство "АЙБОКС БАНК" з позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 6 365 910, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору про приймання платежів №17-ПП/1011-08082017 від 08.08.2017 позивач за дорученням відповідача здійснював прийом платежів через пункти приймання платежів за отримані телекомунікаційні послуги на користь відповідача.

Відповідно до облікових даних бухгалтерського обліку станом на 29.01.2025 на внутрішніх аналітичних рахунках Банку обліковується заборгованість за діспутними (спірними) операціями Chargeback за вказаним договором на загальну суму 6 365 910,00 грн., які були списані з Банку платіжними системами MasterCard та Visa в результаті процедури опротестування трансакції банком-емітентом, а саме: банками-емітентами, які обслуговують держателів електронних платіжних інструментів, були опротестовані операції здійснення платниками послуг на користь ПАТ «ВФ Україна».

Вказані грошові кошти, на думку позивача, мають бути стягнуті з відповідача як такі, що перераховані без достатньої правової підстави, шляхом перерахування на накопичувальний рахунок Банку.

2. Стислий виклад заперечень відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що спірні грошові кошти отримані відповідачем внаслідок виконання умов договору про приймання платежів №17-ПП/1011-08082017 від 08.08.2017, а відтак їх отримання не може вважатися безпідставним та вказане унеможливлює застосування статті 1212 ЦК України до даних правовідносин.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

На переконання Відповідача списання з рахунків Позивача міжнародними платіжними системами MasterCard та VISA грошових коштів у розмірі 6 365 910,00 грн., є виключно наслідком недотримання Позивачем банківських процедур, зокрема як вбачається зі змісту позовної заяви Позивачем проводились операції без застосування 3DSecure (автентифікація клієнта), як наслідок відповідно до правил платіжних систем такі операції не підлягають оскарженню.

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2025 вказану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 5 днів з дня вручення ухвали суду, у визначений спосіб, шляхом: подання до суду заяви із зазначення наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; доказів надсилання копії заяви про усунення недоліків позовної заяви з доданими документами відповідачу.

17.02.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 19.03.2025.

06.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

19.03.2025 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 23.04.2025.

23.04.2025 у судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача, не заперечували щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.05.2025.

У судове засідання 21.05.2025 з`явився представника позивача та представник відповідача.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засіданні 21.05.2025 з`явився представник позивача.

У судовому засіданні 21.05.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 21.05.2025 представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У судовому засіданні 21.05.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду.

ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

08.08.2017 між Банком та ПАТ «ВФ Україна» (оператор) був укладений договір про приймання платежів №17-ПП/1011-08082017 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого оператор доручає банку здійснювати прийом платежів від платників через пункт приймання платежів в національній валюті України за отримані телекомунікаційні послуги та товар оператора на користь оператора.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що банк приймає та перераховує оператору прийняті платежі відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 4.2 Договору прийняті платежі від платників на користь оператора в національній валюті України у відповідності до п. 2.1.19 договору банк перераховує на рахунок оператора за банківськими реквізитами, визначеними у пункті 4.8 цього договору.

За змістом п. 4.9 Договору оператор не пізніше 6 робочого дня місяця, наступного за звітним, надає банку за допомогою електронної пошти акти звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів (за формою, визначеною у додатку №1 до цього договору) та акти наданих послуг (за формою, визначеною в додатку №2 до цього договору).

Відповідно до п. 4.13 Договору банк не пізніше 10 робочого дня місяця, наступного за звітним, при відсутності заперечень до акту звірки взаємних розрахунків та акту наданих послуг, роздруковує та підписує їх обидва екземпляри і повертає оператору.

Пунктом 4.14 Договору передбачено, що якщо у банка виникають зауваження щодо акту звірки взаємних розрахунків, підписання акту звірки взаємних розрахунків відбувається тільки після його перевірки та затвердження обома сторонами.

Згідно з п. 5.5 Договору банк відповідає за повноту та своєчасність переказу оператору прийнятих від платників коштів.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом одного року з дати його підписання сторонами (п. 8.1).

У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про розірвання договору не пізніше одного місяця до закінчення строку, встановленого п. 8.1 договору, останній вважається автоматично пролонгованим на один рік на тих самих умовах (п. 8.2 Договору).

Позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів та надання документів №430/021-23лк від 30.03.2023, в якій повідомив про відкликання банківської ліцензії та початок процедури ліквідації Банку з 08.03.2023, у зв`язку з чим строк дії Договору припинився 07.03.2023.

Вказаною вимогою позивач просив повернути суму забезпечувального платежу у розмірі 18 200 000,00 грн. та надіслати два примірники акту звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів та акту наданих послуг за лютий місяць 2023 року та за період з 01.03.2023 по 07.03.2023.

Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді, у зв`язку з чим позивачем була направлена на адресу відповідача повторна вимога №1348/021-23лк від 20.04.2023, в якій позивач знову вимагав у відповідача повернути суму забезпечувального платежу у розмірі 18 200 000,00 грн. та надіслати два примірники акту звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів та акту наданих послуг за лютий місяць 2023 року та за період з 01.03.2023 по 07.03.2023.

Позивач вказує, що відповідно до облікових даних бухгалтерського обліку Банку станом на 08.03.2023 (дату закінчення строку дії Договору) на аналітичних рахунках відображені діспутні (спірні) операції Chargeback в загальній сумі 6 365 910,00 грн., які були списані з Банку платіжними системами MasterCard та Visa в результаті процедури опротестування трансакції банком-емітентом.

У зв`язку з встановленою заборгованістю позивач звернувся до відповідача з претензією щодо порушення умов Договору та сплату заборгованості №3288/012-23лк від 16.10.2023, в якій повідомив про списання коштів з банку платіжними системами у період з 14.10.2022 по 08.03.2023 та вимагав повернути безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 6 235 360,00 грн.

Позивачем вказані грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом про повернення безпідставно отриманих грошових коштів згідно вимог ст. 1212 Цивільного кодексу України.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Судом під час розгляду справи по суті було досліджено наступні докази, якими позивач та відповідач обґрунтовували свої доводи та заперечення, а саме копії: договору про приймання платежів №17-ПП/1011-08082017 від 08.08.2017 разом з додатками та додатковими угодами до нього; рішення НБУ №89-рш від 07.03.2023; рішення ФГВФО №531 від 04.05.2023; вимоги №430/021-23лк від 30.03.2023; листа №1632/021-23лк від 16.05.2023; листа №4065/042-01 від 28.10.2022; повторної вимоги №1348/021-23лк від 20.04.2023; претензії №3288/012-23лк від 16.10.2023; виписки з банківської системи; листа №4003/042-01 від 21.10.2022; листа №4178/042-01 від 04.11.2022, судом надано оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір, за умовами якого позивач здійснював прийом платежів від платників за отримані телекомунікаційні послуги на користь ПАТ «ВФ Україна».

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Строк дії Договору був визначений з 08.08.2017 і діє протягом одного року з дати його підписання сторонами (п. 8.1 Договору).

У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про розірвання договору не пізніше одного місяця до закінчення строку, встановленого п. 8.1 договору, останній вважається автоматично пролонгованим на один рік на тих самих умовах (п. 8.2 Договору).

Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується факт неодноразового пролонгування дії Договору.

На підставі рішення Національного банку України №89-рш від 07.03.2023 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АЙБОКС БАНК» (ідентифікаційний код 21570492, скорочене найменування АТ «АЙБОКС БАНК») виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 07.03.2023 р. №277 «Про початок процедури ліквідації АТ «АЙБОКС БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку» згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АЙБОКС БАНК».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 531 від 04.05.2023р. «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «АЙБОКС БАНК» призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «АЙБОКС БАНК», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, та звернення з вимогами та позовами про відшкодування шкоди (збитків), зазначеними у частині п`ятій та десятій статі 52 Закону, провідному професіоналу з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Паламарчуку Віталію Віталійовичу з 05.05.2023 по 07.03.2026 включно.

Пунктом 8.4 Договору передбачено, що термін дії договору припиняється у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії Банку, або в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів та надання документів №430/021-23лк від 30.03.2023, в якій повідомив про відкликання банківської ліцензії та початок процедури ліквідації Банку з 08.03.2023, у зв`язку з чим строк дії Договору припинився 07.03.2023.

Вимогою позивач просив повернути суму забезпечувального платежу у розмірі 18 200 000,00 грн. та надіслати два примірники акту звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів та акту наданих послуг за лютий місяць 2023 року та за період з 01.03.2023 по 07.03.2023.

Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді, у зв`язку з чим позивачем була направлена на адресу відповідача повторна вимога №1348/021-23лк від 20.04.2023, в якій позивач знову вимагав у відповідача повернути суму забезпечувального платежу у розмірі 18 200 000,00 грн. та надіслати два примірники акту звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів та акту наданих послуг за лютий місяць 2023 року та за період з 01.03.2023 по 07.03.2023.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту виконання відповідачем вимоги позивача №430/021-23лк від 30.03.2023 та повторної вимоги №1348/021-23лк від 20.04.2023.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до відповідача із претензією №3288/012-23лк від 16.10.2023 щодо порушення умов Договору та сплату заборгованості, в якій повідомив про списання коштів з банку платіжними системами у період з 14.10.2022 по 08.03.2023 та вимагав повернути безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 6 235 360,00 грн.

У вказаній претензії позивач зазначає, що станом на 08.03.2023 на внутрішніх аналітичних рахунках Банку обліковувалася заборгованість з діспутними (спірними) операціями Chargeback за Договором в загальній сумі 6 237 359,00 грн., які були списані з Банку платіжними системами MasterCard та Visa в результаті процедури опротестування трансакції банком-емітентом, а саме: банками-емітентами, які обслуговують держателів електронних платіжних інструментів, були опротестовані операції здійснення платниками послуг на користь ПАТ «ВФ Україна».

Так, у період з 21.10.2022 по 01.03.2023 Банк неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення коштів по діспутним (спірним) операціям або надання підтверджуючих документів по успішним операціям для подальшого опротестування списання перед платіжними системами.

За даними Банку, 03.11.2022 та 07.11.2022 від відповідача надійшли кошти у розмірі 51 340,00 грн. та 1 999,00 грн. відповідно для погашення заборгованості по діспутним (спірним) операціям МПС Віза.

Таким чином, відповідачем було скориговано суму заборгованості, яку заявлено до стягнення у означеній претензії, та підставою для стягнення зазначених коштів визначено ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Причиною виникнення цієї заборгованості, на думку позивача, є наступні обставини.

В процесі обслуговування Договору деякі держателі карток здійснювали оскарження таких операцій відповідно до правил платіжних систем, результатом чого було списання платіжними системами коштів з Банку (операції Chargeback) через банк-емітент платіжної картки.

Операція Chargeback - це процедура опротестування держателем електронного платіжного засобу банківської операції списання по його картці коштів як оплата товарів/послуг, з якою такий держатель не згоден.

За процедурою, визначеною правилами міжнародних платіжних систем MasterCard та Visa, Банк здійснював дії щодо оскарження таких операцій шляхом надання платіжній системі доказів, що держателю платіжного засобу послуга була надана в повному обсязі і оскарження з боку клієнта є неправомірним.

Оскільки Банк не мав можливості довести платіжній системі, що операція була успішна (через відсутність повного пакету документів, необхідних для оскарження), такі витрати покладаються на юридичну особу, на користь якої були перераховані грошові кошти з якою Банк мав відповідні договірні відносини (тобто, на відповідача).

У зв`язку з встановленою заборгованістю позивач звернувся до відповідача з претензією щодо порушення умов Договору та сплату заборгованості №3288/012-23лк від 16.10.2023.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. (Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 3 червня 2016 року у справі № 6-100цс15).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Як встановлено судом, всі правовідносини між позивачем та відповідачем щодо приймання від платників телекомунікаційних послуг платежів та подальшого перерахування таких коштів на рахунок ПАТ «ВФ Україна» відбувалися виключно на виконання умов укладеного між сторонами Договору.

Доказів того, що спірна сума грошових коштів за операціями, які опротестовувались Банком, списувалась з рахунків Банку не у зв`язку з виконанням умов укладеного між сторонами Договору, матеріали справи не містять.

Таким чином, наявність чинного правочину (Договору) у спірний період, на виконання якого відбувалося перерахування грошових коштів, виключає можливість застосування до даних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України.

Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17).

У постанові від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі №330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 17.08.2021 у справі №913/371/20 та від 27.03.2019 у справі №905/1313/18, наголосила, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Як вказує сам позивач у позовній заяві, Банком проводилися операції списання грошових коштів без застосування 3D-Secure (аутентифікації клієнта), відтак суд приходить до висновку, що списання міжнародними платіжними системами грошових коштів є наслідком недотримання саме позивачем банківських процедур.

Також суд звертає увагу на твердження позивача про те, що ним проведений повний комплекс заходів для опротестування спірних операцій.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Одночасно, у ст. 76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження даних фактів, а саме електронних повідомлень від банків-емітентів про опротестування операції (до завершення процедури опротестування) із зазначенням підстав такого опротестування.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту звернення позивача з листами до відповідача про надання будь-яких підтверджуючих документів успішності проведених операцій, як і відмови відповідача від надання запитуваних документів.

Як з позовної заяви, так і з копії претензії №3288/012-23лк від 16.10.2023 щодо порушення умов Договору та сплату заборгованості вбачається, що у період з 21.10.2022 по 01.03.2023 Банк неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення коштів по діспутним (спірним) операціям або надання підтверджуючих документів по успішним операціям для подальшого опротестування списання перед платіжними системами.

За даними Банку, 03.11.2022 та 07.11.2022 від відповідача надійшли кошти у розмірі 51 340,00 грн. та 1 999,00 грн. відповідно для погашення заборгованості по діспутним (спірним) операціям МПС Віза.

Для спростування тверджень позивача про факт звернення з проханням надати підтверджуючі документи успішності проведених операцій для подальшого опротестування списання перед платіжними системами, ПАТ «ВФ Україна» надає для прикладу дві копії таких звернень на які посилається у своєму позові позивач, зокрема на лист вих. №40003/042-01 від 21.10.2022 та лист вих. №4178/042-01від 04.11.2022.

Як вбачається зі змісту вищевказаних листів, останні не містять жодної згадки про Chargeback, та прохання надати підтверджуючі документи успішності проведених операцій для подальшого опротестування списання перед платіжними системами.

При цьому, надими листами лише доповнено заявки MZK-22-56739 та MZK-22-56983 та надано перелік операцій для повернення.

Таким чином, вказані твердження позивача про часткове перерахування відповідачем суми безпідставно отриманих коштів не знаходить свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Як встановлено судом, за змістом п. 4.9 Договору оператор не пізніше 6 робочого дня місяця, наступного за звітним, надає банку за допомогою електронної пошти акти звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів (за формою, визначеною у додатку №1 до цього договору) та акти наданих послуг (за формою, визначеною в додатку №2 до цього договору).

Відповідно до п. 4.13 Договору банк не пізніше 10 робочого дня місяця, наступного за звітним, при відсутності заперечень до акту звірки взаємних розрахунків та акту наданих послуг, роздруковує та підписує їх обидва екземпляри і повертає оператору.

Пунктом 4.14 Договору передбачено, що якщо у банка виникають зауваження щодо акту звірки взаємних розрахунків, підписання акту звірки взаємних розрахунків відбувається тільки після його перевірки та затвердження обома сторонами.

Тобто, сторонами було чітко погоджено механізм узгодження щомісячного обсягу наданих послуг та звірки взаємних розрахунків.

В той же час, звертаючись до суду із даним позовом, позивачем не було надано суду жодних актів звірки взаємних розрахунків, підписаних чи не підписаних сторонами за спірний період, з яких суд мав би можливість встановити наявність спірної суми списаних на користь відповідача грошових коштів, які опротестовувалися б позивачем.

З аналізу вимоги позивача №430/021-23лк від 30.03.2023 та повторної вимоги №1348/021-23лк від 20.04.2023 вбачається, що у зв`язку з достроковим розірвання Договору позивач просив відповідача на виконання умов п. 4.9 Договору надіслати два примірники акту звірки взаємних розрахунків прийнятих платежів та акту наданих послуг за лютий місяць 2023 року та за період з 01.03.2023 по 07.03.2023.

Матеріали справи не містять, а сторонами не надано відповідних доказів на підтвердження факту підписання зазначених актів сторонами.

В той же час, суд звертає увагу, що у поданих суду вимогах №430/021-23лк від 30.03.2023 та №1348/021-23лк від 20.04.2023 йдеться мова про надання актів звірки лише за лютий та частину березня 2023 року. В той же час, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту звернення до відповідача із відповідними запитами щодо непідписання актів звірки за весь спірний період (з 14.10.2022 по 08.03.2023).

Вказане свідчить про погодження сторонами всіх фінансових розрахунків та обсягів наданих послуг у такий період, а також відсутність будь-яких претензій у позивача щодо утворення заборгованості по оскарженим операціям.

З наявних в матеріалах справи доказів взагалі не вбачається існування між сторонами спору щодо правової природи грошових коштів на заявлену до стягнення у даній справі суму в період дії Договору, а також необхідності узгодження питань правомірності перерахування таких коштів.

Більш того, відповідно до п. 4.10 Договору оператор зобов`язався сплачувати Банку винагороду за послуги, а саме приймання та переказу платежів.

Пунктом 4.11 Договору сторони узгодили, що розмір винагороди сплачується Банку за пункти приймання платежів, що попередньо погоджені оператором. Винагорода сплачується за послуги з приймання виключно тих платежів, що були прийняті та перераховані оператору.

Матеріали справи не містять, а позивачем не надано суду доказів існування спору між сторонами щодо розміру винагороди, яка сплачувалася на виконання умов Договору відповідачем на користь Банку, який мав би місце у випадку неузгодженості платіжних операцій, що покладені в основу даного позову.

Тобто, за наявними в матеріалах справи доказами суд позбавлений можливості дослідити вчинення позивачем будь-яких дій щодо вжиття заходів врегулювання питань по спірним платіжним операціям, а також наявності підстав для покладення на відповідача зобов`язання відшкодувати позивачеві сум опротестованих операцій.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно із ч.ч. 2-4 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надаючи оцінку іншим доводам позивача судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування заявника, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не впливають на висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242, 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.06.2025, з урахуванням ч. 4 ст. 116 ГПК України та перебуванням судді Блажівської О.Є. у відрядженні.

Суддя Оксана БЛАЖІВСЬКА