УХВАЛА

м. Київ

29.05.2025Справа № 910/21424/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Стасюка С.В., розглянувши скаргу Панченко Вікторії Іванівни на бездіяльність приватного виконавця

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп"

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

про стягнення 2 145 625,97 дол. США

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп"

про стягнення 2 175 182,00 дол. США.

Представники учасників судового процесу: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп" (далі - ТОВ "Тревел Профешнл Груп") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (далі - ПрАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України") про стягнення в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу суми гарантованого депозиту, еквівалентної 910 350,00 дол. США, суми компенсацій (Incentive), еквівалентної 1 188 384,00 дол. США та суми 3 % річних, еквівалентної 46 891,97 дол. США.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем зобов`язань з повернення гарантованого депозиту у розмірі 910 350,00 дол. США та перерахування грошових компенсацій (Incentive), отриманих відповідачем від уповноважених органів Арабської республіки Єгипет відповідно до компенсаційних програм заохочення туризму в сумі 1 188 384,00 дол. США згідно з договором на виконання авіаперевезень від 20.06.2017 № 016/Е-2017 (далі - договір № 016/Е-2017), договором про надання послуг авіаперевезень від 25.10.2019 № 013/Е-2019 (далі - договір № 013/Е-2019).

ПрАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України", у свою чергу, звернулося до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до ТОВ "Тревел Профешнл Груп" про стягнення в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу суми, еквівалентної 2 175 182,00 дол. США, - штрафу за невиконання гарантованого нальоту.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що внаслідок виконання фактичного нальоту менше, ніж обсяг гарантованого нальоту, визначеного додатковою угодою від 23.10.2018 № 32 до договору № 016/Е-2017, ТОВ "Тревел Профешнл Груп" має сплатити ПрАт "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" штраф у загальній сумі 2 175 182,00 дол. США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на користь ТОВ "Тревел Профешнл Груп" 910 350,00 дол. США гарантованого депозиту у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу, 1188 384,00 дол. США компенсацій (Incentive) у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу, 46 891,97 доларів США - 3 % річних у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу, а також 794 500,00 грн. витрат зі сплати судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 заяву ТОВ "Тревел Профешнл Груп" про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/21424/21 задоволено. Стягнуто з ПрАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на користь ТОВ "Тревел Профешнл Груп" 217 000,01 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 і додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 залишено без змін.

16.02.2023 на виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/21424/21 від 08.09.2022, додаткового рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/21424/21 від 29.09.2022, додаткової постанови Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/21424/21 від 18.01.2023 Господарським судом міста Києва видано відповідні накази.

13.02.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Панченко Вікторії Іванівни на бездіяльність приватного виконавця, в якій скаржник просить суд:

- визнати бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В., що полягає у не винесенні постанови про передачу майна на зберігання іншому зберігачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 неправомірною.

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. винести постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 призначено розгляд скарги на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича на 27.03.2025.

11.03.2025 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича на скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця.

25.03.2025 до Господарського суду міста Києва надійшли пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп" щодо поданої ОСОБА_1 скарги на бездіяльність приватного виконавця.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 відкладено судове засідання щодо розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця на 17.04.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 відкладено судове засідання щодо розгляду скарги ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця на 29.05.2025.

У судове засідання 29.05.2025 представники учасників судового процесу не з`явилися, про судове засідання повідомлялися належним чином.

Так, ч. 1 та 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з даною скаргою скаржник вказує, що 20.03.2023 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Дмитром Валентиновичем на підставі наказу про примусове виконання рішення, виданого 16.02.2023 Господарським судом міста Києва у справі № 910/21424/21 від 08.09.2022, було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тревел Профешнл Груп" 910 350 доларів США 00 центів гарантованого депозиту у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу, 1 188 384 доларів США 00 центів компенсацій (Incentive) у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу, 46 891 доларів США 97 центів 3% річних у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на момент здійснення платежу, 794 500 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

В ході здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватним виконавцем, у присутності представників боржника та стягувача, згідно постанов від 27.06.2023, 30.06.2023, 05.07.2023 та 07.07.2023 було здійснено опис та арешт рухомого майна боржника, яке знаходилося на складі технічного майна, за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Бориспіль-7, ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Описане майно, згідно постанов від 27.06.2023, 30.06.2023, 05.07.2023 та 07.07.2023,

було передано на відповідальне зберігання - ОСОБА_1 .

Також, Зберігач під розпис була попереджена про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.

07.07.2023 між ОСОБА_1 та приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Дмитром Валентиновичем було укладено договір № 20230707, відповідно до умов якого Зберігач приймає на відповідальне зберігання описане майно, згідно постанов приватного виконавця від 27.06.2023, 30.06.2023, 05.07.2023, 07.07.2023, а Приватний виконавець відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" передає описане майно на відповідальне зберігання Зберігачу.

Станом на час звернення до суду з даною скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що на відповідальному зберіганні згідно договору № 20230707 від 07.07.2023 знаходиться 261 позиції рухомого майна Боржника.

07.07.2023 з метою здійснення функцій зі збереження майна, між ОСОБА_1 та ТОВ "Тревел Профешнл Груп" було укладено договір зберігання майна №07/07/23-1, відповідно до умов якого ТОВ "Тревел Профешнл Груп" зобов`язується зберігати майно, передане йому ОСОБА_1 (Поклажодавцем) і повернути це майно в цілості на першу вимогу.

Згідно п. 4.1, 4.3 договору Поклажодавець зобов`язаний щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним проводити оплату послуг зі зберігання майна згідно з рахунками, виставленими Зберігачем. Оплата послуг за зберігання проводиться Поклажодавцем у грошовій одиниці України шляхом перерахування на банківський рахунок Зберігача та складає 30 000, 00 грн. у місяць.

Натомість, скаржник вказує, про відсутність у неї фінансової можливості сплачувати грошові кошти за збереження майна, що належить ПАТ "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України".

Станом на час звернення з даною скаргою, ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ "Тревел Профешнл Груп" за розміщення майна на складі (з березня 2024 по січень 2025) у розмірі 330 000,00 грн. Разом з тим, постановою приватного виконавця Ляпіна Д.В. від 05.12.2023, на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 у справі № 910/16870/23 було зупинено вчинення виконавчих дій з виконання Наказу № 910/21424/21 від 16.02.2023 Господарського суду міста Києва до закінчення мораторію на задоволення вимог боржника, отже, компенсація витрат Зберігача у зв`язку зі збереженням майна не здійснюється.

З метою заміни Панченко В.І. на іншого зберігача майна боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_1, нею було подано відповідну заяву від 29.01.2025 приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Ляпіну Дмитру Валентиновичу.

Натомість, 12.02.2025 Панченко В.І. було отримано відповідь приватного виконавця Ляпіна Дмитра Валентиновича, відповідно до якої у задоволенні заяви від 29.01.2025 було відмовлено з наступним обґрунтуванням: "на сьогоднішній день приватний виконавець не має можливості винести постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу".

На переконання скаржника відмова приватного виконавця у заміні зберігача порушує законне право Панченко В.І. вільно володіти та розпоряджатися власними грошовими коштами, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Станом на дату подачі цієї скарги Панченко В.І. не є представником стягувача/позивача та вимушена спрямовувати власні грошові кошти на забезпечення збереження майна, що їй не належить.

Таким чином, з огляду на викладені вище обстави, скаржник вважає, що бездіяльність приватного виконавця Ляпіна Д.В., що полягає у відмові винести постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу у виконавчому провадженні НОМЕР_1 - є неправомірною та такою, що порушує права Панченко В.І.

Розглянувши подану скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіним Дмитром Валентиновичем, суд вказує наступне.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

За умовами статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закону № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (ст. 339 ГПК України).

Так, приписами ч. 4 ст. 58 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець своєю постановою може передати майно на зберігання іншому зберігачу. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до пункту 14 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, в редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5 (далі - Інструкція), передбачено, що у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім`я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім`я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відтак, суд відзначає, що норми чинного законодавства передбачають можливість заміни відповідального зберігача у виконавчому провадженні приватним виконавцем у випадку наявності підстав (причин), що зумовили необхідність такої заміни.

Із поданої скарги слідує, що з метою заміни Панченко В.І. на іншого зберігача майна боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_1, нею було подано приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Ляпіну Дмитру Валентиновичу відповідну заяву від 29.01.2025.

Натомість, у відповідь на подану заяву Панченко В.І. приватним виконавцем Ляпіним Дмитром Валентиновичем було відмовлено у винесені постанови про передачу майна на зберігання іншому зберігачу, оскільки:

- відповідно до постанови приватного виконавця від 05.12.2023, за заявою представника боржника на підставі ухвали Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 року по справі № 910/16870/23 було зупинено вчинення виконавчих дій з виконання наказу № 910/21424/21 від 16.02.2023 року Господарського суду м. Києва до закінчення мораторію на задоволення вимог боржника.

- згідно ч. 4 ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження", у період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Так, підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Частиною 1 ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

Відповідно до ч. 5 ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

В ході розгляду даної скарги судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 відкрито провадження у справі № 910/16870/23 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника з 22.11.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КУзПБ мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Згідно ч. 2 ст. 41 КУзПБ мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна).

Приписами ч. 3 цієї статті передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема, стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абз. 1 ч. 5 ст. 41 КУзПБ).

Як встановлено ч. 8 ст. 41 КУзПБ дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство. Щодо задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, дія мораторію припиняється автоматично після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури розпорядження майном, якщо господарським судом протягом цього часу не було винесено постанову про визнання боржника банкрутом або ухвалу про введення процедури санації.

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (ч. 5 ст. 41 КУзПБ).

Правомірними можна вважати ті дії щодо майна боржника, які будуть здійснені в межах провадження у справі про банкрутство.

Суд відзначає, що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

З огляду на положення процесуального закону, у справах позовного провадження господарський суд, здійснюючи правосуддя, пов`язаний принципами диспозитивності та змагальності сторін, водночас у справах про банкрутство поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності суттєве значення має принцип судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства.

Цей принцип полягає, серед іншого, у судовому контролі за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси та інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів, а також за збереженням балансу інтересів сторін, у тому числі під час дій щодо майна боржника з метою уникнення ситуацій зі штучного звернення стягнення на нього поза встановленої КУзПБ процедури.

У межах дотримання наведеного принципу з відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність боржника, зважаючи на відсутність нормативного врегулювання співвідношення процедур виконавчого провадження та процедур банкрутства, з огляду на мету та цілі Кодексу України з процедур банкрутства, такими, що відповідають положенням чинного законодавства України, можна вважати лише ті дії державного виконавця щодо майна боржника, які були дозволені (санкціоновані) судовим рішенням (ухвалою суду) в межах справи про банкрутство.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у справі № 903/69/18 щодо принципу судового контролю за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси та інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів; у справі № 904/4700/19 щодо перебування боржника в особливому правовому режимі з моменту порушення (відкриття) щодо боржника справи про банкрутство та пріоритету спеціальних норм законодавства про банкрутство у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України; у справі № 44/610-6-43/145 щодо нормативного поєднання положень Закону України "Про виконавче провадження" з положеннями спеціального Закону

Згідно з практикою ЄСПЛ закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: першеречення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 06 червня 2019 року № 3-р/2019).

На думку ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "C. G. та інші проти Болгарії" від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" від 09 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

Принцип юридичної визначеності, що є складовою верховенства права, вимагає, щоб у випадку прийняття спеціального закону з певного питання цей закон не ставився під сумнів, зокрема, шляхом його невиконання. Сторони, прав та обов`язків яких він стосується, повинні очікувати, що цей закон уповноважені органи держави застосують у відповідних правовідносинах за відсутності для цього перешкод (як-от оскарження у справі № 908/1525/16 рішення господарського суду чи ухвали про видачу дубліката виконавчого документа).

За змістом статті 1 Закону № 1404-VIII державний виконавець має вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням цього Закону, але й інших законів, виконання яких є обов`язковим під час виконавчого провадження.

Тому за наявності передбаченої КУзПБ дії мораторію, зокрема, заборони вчинення виконавчих дій на час провадження у справі № 910/16870/23 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" й виникла певна затримка щодо виконання судового рішення на користь стягувача та фактично й настали наслідки у вигляді додаткових витрат для зберігача майна - ОСОБА_1 .

У свою чергу, суд зауважує, що зупинення вчинення виконавчих дій на час провадження у справі про банкрутство боржника є обмеженням, передбаченим законом, з метою забезпечення дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів конкурсної маси та інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів, а також за збереженням балансу інтересів сторін, у тому числі під час дій щодо майна боржника з метою уникнення ситуацій зі штучного звернення стягнення на нього поза встановленої КУзПБ процедури. Така мета досягається, зокрема, через зупинення виконавчого провадження про стягнення коштів із боржника, який перебуває у процедурі банкрутства.

У ситуації що склалася щодо скаржника, то суд зазначає, що ОСОБА_1 з одного боку, могла би проявити розумну обачливість та не укладати договір № 20230707 від 07.07.2023 відповідно до умов якого прийняла на відповідальне зберігання майно, а з іншого боку, не позбавлена можливості претендувати на компенсацію за порушення гарантії розумного строку виконання рішення суду (п. 1 ст. 6 Конвенції).

Згідно ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, з огляду на викладене вище у своїй сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіним Дмитром Валентиновичем.

Керуючись статтями 234, 342 та 343 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіним Дмитром Валентиновичем - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Кодексом України з процедур банкрутства та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Дата складання та підписання повного тексту ухвали: 02.06.2025.

Суддя Сергій СТАСЮК