ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2025 Справа № 914/966/25

м. Львів

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Пакта Трейд», м.Радехів Лвьівської області

до відповідача: Фізичної особи підприємця Янко Павла Мироновича, с.Дуліби Стрийського раойну Львівської області

про стягнення 294891,69 грн

Суддя Олена ЩИГЕЛЬСЬКА

1. ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

2. Товариство з обмеженою відповідальністю «Пакта Трейд» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи підприємця Янко Павла Мироновича про стягнення 294891,69 грн. заборгованості, з якої: 291100,00 грн основного боргу, 1142,89 грн 3% річних 2648,80 грн інфляційних втрат. Крім того, в прохальній частині позовної заяви позивач просить у порядку ч.10 ст.238 ГПК України зазначити в рішенні про нарахування трьох відсотків річних до моменту виконання рішення.

3. Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову (Вх.№1296/25), у якій заявник просить наклаcти арешт на грошові кошти в межах суми заборгованості 294891,69 грн, які знаходяться на банківських рахунках Відповідача.

4. Ухвалою суду від 31.03.2025 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Пакта Трейд» відмовлено.

5. Ухвалою від 09.04.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

6. Ухвала суду від 09.04.2025 року про відкриття провадження у справі надіслана позивачу до його електронного кабінету, в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та доставлена 10.04.2025 року о 16:20 год.

7. Відповідно до положень ч. 11 ст. 242 ГПК України у зв`язку з відсутністю у відповідача електронного кабінету, ухвали суду надісилалися за місцезнаходженням відповідача, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

8. Поштове відправлення, яким на зареєстровану адресу ФОП Янко П.М.: АДРЕСА_1 направлялась ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана останнім.

9. 18.04.2025 від представника позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи доказів витрат на професійну правничу допомогу.

10. Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

11. Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, у відповідності до ст. 13 ГПК України, учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

12. Суть спору та правова позиція учасників справи.

13. Позиція позивача.

14. В обгрунтування заяви ТОВ «Пакта Трейд» зазначає, що між ним та Фізичною особою-підприємцем Янко П.М. було укладено договір поставки №2112-7 від 26.12.2022 р., на виконання умов якого позивач здійснив для відповідача поставку товару на суму 5 189 100,00 грн. Оскільки відповідач здійснив лише часткову оплату вартості товару на загальну суму 4 898 000 грн, то станом на 20.03.2025 заборгованість відповідача становить 291 100,00 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення суми боргу у розмірі 291 100,00 грн.

15. У зв`язку з порушенням строків оплати товару, відповідачу нараховано також 1142,89 грн 3% річних та 2648,80 грн інфляційних нарахувань.

16. Окрім того, позивач просить у порядку ч.10 ст.238 ГПК України зазначити в рішенні про нарахування трьох відсотків річних до моменту виконання рішення.

17. Крім того, клопотав перед судом про надання можливості реалізувати право на надання суду доказів про понесення судових витрат в порядку ч.8 ст.129 ГПК України.

18. Позиція відповідача.

19. Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти позову не заперечив.

20. Обставини встановлені судом.

21. Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Пакта Трейд» (далі - Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Янко Павлом Мироновичем (далі - Відповідач), укладено договір поставки №2112-7 від 26.12.2022 р.

22. Згідно з п. 1.1. Договору Позивач зобов`язується проводити поставку (продаж) Відповідачу у власність товар, а Відповідач зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору асортимент, найменування, кількість, ціна та загальна вартість товару зазначається у бухгалтерських документах Позивача: рахунку - фактурі, видаткових накладних, які після підписання Сторонами мають юридичну силу специфікації в розумінні статті 266 Господарського кодексу України, та є невід`ємною частиною цього Договору.

У п. 2.1. Договору визначено, що погодження сторонами кількості, асортименту та ціни товару відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується в рахунках-фактурах або в накладних, що є невід`ємними складовими даного Договору.

Отже, за Договором узгодження асортименту, кількості та ціни товару відбувається шляхом переговорів та визначається в рахунках або накладних, які підписуються сторонами і є невід`ємною частиною Договору.

Позивачем та Відповідачем за Договором було узгоджено поставку наступного товару: Електрогенераторна установка Ford FG04050 2800W в кількості 80 штук, загальною вартістю 1478400,00 грн.; Електрогенераторна установка Ford FGT9250E 7500W в кількості 30 штук, загальною вартістю 1197000,00 грн.; Електрогенераторна установка Generator Daewoo 8.1 KVa в кількості 7 штук, загальною варістю 543900,00 грн; Електрогенераторна установка Generator Daewoo 35 KVa в кількості 1 штук, загальною варістю 420000,00 грн; Електрогенераторна установка Generator Daewoo 50 KVa в кількості 2 штук, загальною варістю 1050000,00 грн; Електрогенераторна установка Generator Huper Welding PWC 7.0 в кількості штук, загальною варістю 499800,00 грн;

Загалом вартість товару, поставку якого узгоджено за Договором між Позивачем та Відповідачем, становить 5 189 100 грн.

Позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 5189100, що підтверджується видатковими накладними №5-001 від 04.05.2023 р. на суму 1478400,00 грн, №6-002 від 16.06.2023 р. на суму 1740900,00 грн, №6-003 від 21.06.2023 р. на суму 1969800,00 грн.

Вказані вище видаткові накладні підписані обома сторонами, а отже як визначено п. 1.2. Договору вони мають юридичну силу специфікацій, якими сторони узгодили асортимент, кількість, ціну товару, що поставляється за Договором.

Згідно з п. 3.2. Договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Позивача на умовах 100% попередньої оплати за товар.

Згідно з п. 2.3. Договору товар вважається поставленим Позивачем та переданим у власність Відповідача з моменту підписання Відповідачем видаткових накладних, які свідчать про факт отримання товару.

Після прийняття товару відповідач частково оплатив товар за Договором у сумі 4 898 000 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи банківською випискою.

За твердженням позивача за Відповідачем рахується заборгованість з оплати товару за Договором у сумі 291 100 грн. (5 189 100 грн. вартість всього товару - 4 898 000 грн. сума всіх оплат). Доказів воротнього матеріали справи не містять.

В матеріалах справи навний підписаний сторонами акт звірки розрахунків за період з 01.01.2024- 19.09.2024, де відповідач визнав свою заборгованість з оплати товару за Договором станом на 19.09.2024 у сумі 381 100 грн., тобто до моменту здійснення останніх трьох оплат 10 000 грн., 50 000 грн., 30 000 грн. у 2025 році.

15.01.2025 р. Позивач надіслав Відповідачу претензію (вимогу) №1/1/2025 від 15.01.2025 р., в якій вимагав від Відповідача сплатити 381100 грн. за товар за договором поставки №2112-7 від 26.12.2022 р. на банківський рахунок Позивача. Відповідач це поштове відправлення з даною претензією (вимогою) отримав 31.01.2025 р., що підтверджуться наявними в справі описом поштового відправлення, накладною та квитанцією поштового відправлення за трек кодом 610.

Відтак предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки №2112-7 від 26.12.2022 у розмірі 291100,00 грн основного боргу, 1142,89 грн 3% річних та 2648,80 грн інфляційних нарахувань, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України.

23. ОЦІНКА СУДУ.

24. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

25. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема договори та інші правочини.

26. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

27. Згідно ст. 627 Цивільного колексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

28. За умовами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

29. Згідно з частиною 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

30. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

31. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

32. Судом встановлено, що між сторонами виникли зобов`язання на підставі укладеного договору поставки № 2112-7 від 26.12.2022 року.

33. Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 692, ч. 1 ст. 693 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

34. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

35. Обставини поставки товару позивачем відповідачу підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Договором не передбачено конкретного строку чи терміну здійснення попередньої оплати товару, тому такий строк визначається виходячи з положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Позивач 15.01.2025 р. надіслав Відповідачу претензію (вимогу) №1/1/2025 від 15.01.2025 р., в якій вимагав від Відповідача у семиденний строк сплатити 381100 грн. за товар за договором поставки №2112-7 від 26.12.2022 р. на банківський рахунок Позивача. Відповідач це поштове відправлення з даною претензією (вимогою) отримав 31.01.2025 р.

Станом на 15.01.2025 р. за Відповідачем залишалося невиконаних грошових зобов`язань з оплати (попередньої оплати) товару на суму 381100 грн., тому у цій претензії (вимозі) вимагалося сплатити саме таку суму.

Зважаючи на отримання даної претензії (вимоги) Відповідачем 31.01.2025 р., останній день семиденного строку на оплату припадає на 07.02.2025 р., а з 08.02.2025 р. за Відповідачем уже рахується прострочення оплати, і відповідно у Відповідача вже виникла прострочена заборгованість з оплати товару за Договором.

Як зазначено судом у 2025 році, тобто після отримання цієї претензії (вимоги) Відповідач здійснив, тільки три платежі: у сумі 50 000 грн. 17.02.2025 р., у сумі 10 000 грн. 12.03.2025 р., у сумі 30 000 грн. 20.03.2025 р., але фактично ці платежі здійснені з простроченням, оскільки останній день строку на оплату припав на 07.02.2025 р.

36. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

37. Аналогічні положення містяться в ч. ч. 1,7 ст. 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

38. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

39. Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

40. Суд звертає увагу на те, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17.

41. Варто зазначити, що відповідачем здійснювалися платежі на користь позивача, поставлений товар оплачений частково, підписано акт звірки розрахунків, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в сумі 291100 грн.

42. У зв`язку з вищенаведеним суд приходить до висновку, що відповідачем визнано суму боргу перед позивачем.

43. Відповідач доказів оплати ним за поставлений товар в повному обсязі не надав. У контексті цього, суд вважає, що відсутність певних обставин (правових підстав) можна спростувати лише доведенням наявності цих обставин (правових підстав).

44. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

45. Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

46. Водночас, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ч.2 ст.218 ГК України).

47. Згідно із ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

48. Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання відповідачем не подано, і такі підстави судом не встановлено.

49. Відтак вимога позивача про стягнення 291100 грн. підставна та підлягає до задоволення.

50. Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат і трьох процентів річних суд зазначає наступне.

51. Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

52. Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

53. Перевіривши підстави, строки та правильність нарахувань індексу інфляції та 3% річних, з врахуванням настання моменту прострочення боржника, з урахуванням здійснених часткових оплат, дійшов висновку, що індекс інфляції в сумі 1142,89 грн 3% річних та 2648,80 грн інфляційних нарахувань нарахував правильно.

54. Станом на день прийняття рішення, доказів оплати проведених позивачем нарахувань та доказів в спростування наведених обставин суду не надано.

55. Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

56. Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

57. У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

58. Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

59. Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

60. У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

61. Стандарт доказування вірогідності доказів на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

62. Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

63. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

64. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, які відповідачем не спростовані і визнані обґрунтованими, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

65. Крім того, у прохальній частині позовної заяви позивач просив суд в порядку, зокрема, частини 10 статті 238 ГПК України приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки, зазначити в рішенні про нарахування 3 % річних до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

66. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, положення частини 10 статті 238 ГПК України закріплює механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.

67. Застосування частини 10 статті 238 ГПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог.

68. Отже, положення частини 10 статті 238 ГПК України урегульовують можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду. При прийнятті рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки, суд вправі відповідно до частини десятої статті 238 ГПК України зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду.

69. Частині десятій статті 238 ГПК України кореспондують норми частин 11, 12 статті 26 Закону "Про виконавче провадження", якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, визначено: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

70. Таким чином, зазначаючи в тексті судового рішення про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, суд лише реалізує своє право на вчинення дій, встановлене ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України.

71. Остаточна сума відсотків у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду, і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

72. Водночас, вимога про зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення не є самостійною позовною вимогою немайнового характеру, яка повинна оплачуватись судовим збором в розумінні норм Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказана вимога заявляється безпосередньо не до відповідача у справі, а є за своєю правовою природою клопотанням позивача, заявленим до суду, про використання останнім передбаченого ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України відповідного права.

73. Суд також зауважує, що застосування ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України сприятиме швидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач позбавиться необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

74. При цьому суд враховує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18)

75. Таким чином, з метою позбавлення позивача необхідності звернення до суду з позовом про стягнення 3% річних, суд приходить до висновку, що правомірним є нарахування 3% річних з наступного дня після закінчення визначеного позивачем періоду нарахування 3% річних, тобто з 21.03.2025.

76. Нарахування на суму боргу 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

77. З урахуванням викладеного, на підставі ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за необхідне зазначити в рішенні суду про нарахування трьох процентів річних з 21.03.2025 (наступний день після закінчення визначеного позивачем періоду нарахуванням 3% річних) до моменту його виконання з урахуванням вимог законодавства України, що регулюють таке нарахування (ст. 625 Цивільного кодексу України).

78. Судові витрати.

79. Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4423,38 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 233-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Янко Павла Мироновича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товвариства з обмеженою відповідальністю «Пакта Трейд» (80200, Львівська обл., Червоноградський р-н, м. Радехів, вул. Хмельницького Б., буд.140 ідентифікаційний код 44856591) 291 100 грн основного боргу, 1142,89 грн. 3% річних, 2648,80 грн. інфляційних втрат та 4423,38 грн судового збору.

3. Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України в рішенні суду щодо цього спору зазначити наступне: Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати 3 % річних за формулою: С х 3 х Д : 365 (366 у високосному році) : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, на суму основної заборгованості в розмірі 291 100 грн. за період з 21.03.2025 р. до моменту виконання рішення суду в цьому спорі за правилами, визначеними у рішенні суду щодо цього спору і стягнути отриману суму процентів із фізичної особи-підприємця Янко Павла Мироновича, ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь (80200, Львівська обл., Червоноградський р-н, м. Радехів, вул. Хмельницького Б., буд.140 ідентифікаційний код 44856591).

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили, відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Суддя Щигельська О.І.