ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2025 р. Справа№ 910/343/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Хрипуна О.О.

Мальченко А.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2024 (повний текст рішення підписано 12.08.2024) та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 (повний текст підписано 12.08.2024)

у справі №910/343/24 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Приватного підприємства "Дублер-Люкс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

про стягнення 105 943,61 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Приватне підприємство "Дублер-Люкс" (далі - позивач, Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 105 943,61 грн, з яких 46 192,62 грн боргу, 29 506,02 грн пені, 24 014,74 грн інфляційних втрат та 6 230,23 грн три проценти річних. Також позивач просить відшкодувати витрати правничої допомоги в розмірі 90 000,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2024 у справі №910/343/24 у задоволенні позову Приватного підприємства "Дублер-Люкс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про стягнення 105 943,61 грн відмовлено повністю.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладено на Приватне підприємство "Дублер-Люкс".

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/343/24 стягнуто з Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" 13 500,00грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що здійснення Підприємством перерахування грошових коштів у загальній сумі 46 192,62 грн на користь Товариства відбулося на виконання договору № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019, який є чинним та не визнаний у судовому порядку недійсним, що виключає можливість повернення таких коштів, як набутих за відсутності правової підстави. Уклавши договір про компенсацію спожитої електроенергії №220/07/2019-ЕЛ від 01.07.2019, Підприємство погодилося із викладеними в ньому умовами та прийнятими на себе зобов`язаннями, виконання яких у силу норм чинного законодавства є обов`язковим. Перерахування Підприємством спірної суми грошових коштів Товариству здійснено на підставі чинного договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/2019-ЕЛ від 01.07.2019, який у судовому порядку не визнаний недійсним, Підприємством не доведено наявності інших правових підстав для повернення такої суми коштів.

Приймаючи додаткове рішення про стягнення з Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" 13 500,00грн витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що заявлені до стягнення витрати в сумі 20 300,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а розмір витрат в сумі 13 500,00 грн (за попереднє опрацювання матеріалів, підготовку та подання відзиву, участь в судовому засіданні) є «справедливою сатисфакцією».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням та додатковим рішенням, позивач 02.09.2024 (документ сформований в системі «Електронний суд» 30.08.2024) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги та стягнути з ТОВ «Перший український експертний центр» грошові кошти у розмірі 46192,62 грн., пеню у розмірі - 29 506.02 грн., інфляційні збитки - 24 014.74 грн. та 3% річних - 6230.23 грн., здійснені витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви - 3028,00 грн., витрати на оплату правничої допомоги - 39600,00 грн.

Апелянт вважає ненадання судом першої інстанції належної оцінки всім обставинам справи з безпосереднім дослідженням наявних у справі доказів, процесуальним порушенням, яке виключає справедливість постановленого судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:

Суд першої інстанції не навів у рішенні жодного твердження про право відповідача, як того вимагає закон, отримувати компенсацію за спожиту електричну енергію, надавати послуги з постачання та розподілу електричної енергії в житловому будинку за адресою: м.Київ, вул. Саперне поле, 14/55 для власників житлових і нежитлових приміщень (не до місць загального користування), отримувати компенсацію за невідомо яким тарифом та без показників приладів обліку електричної енергії, самостійного без рішення загальних зборів співвласників права на укладення з постачальником послуг договору № 60713012 ВП від 28.12.2018 про постачання електричної енергії споживачу, не зазначив про правовий статус відповідача по відношенню до житлового будинку (управитель, виконавець (надавач) комунальних послуг, чи перебував на балансовому обліку будинок), правовий статус по відношенню до нежитлового приміщення громадського призначення № 1019, не встановив наявність приладів обліку електричної енергії у нежитловому приміщенні № 1019, яке орендував позивач, не встановив початкові та кінцеві показники приладів обліку електричної енергії для позивача, не встановив ціну за електричну енергію, не встановив обсяг використаних позивачем КВт/год електричної енергії, не встановив чи дійсно позивачем було використано той обсяг КВт/год., що відповідала розміру 46192,62 грн., не врахував, що сплачений позивачем авансовий платіж, мав бути платою за поставлену електричну енергію до нежитлового приміщення громадського призначення № 1019.

Вважає, що справа взагалі не була належним чином розглянута, не було досліджено подані сторонами докази, суд першої інстанції у даній справі обмежився лише встановленням укладеного договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 між позивачем і відповідачем, і на переконання суду, такий договір зобов`язував позивача компенсувати спожиту електричну енергію, не залежно від того, чи вона була спожита чи ні, і не залежно від того чи є належні та допустимі докази в підтвердження цього факту.

Вважає, що шляхом введення позивача в оману, в цілях особистого збагачення, відповідач уклав договір про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 та незаконно отримав авансовий платіж у розмірі 46192,62 грн. з ПДВ, не маючи відповідної ліцензії на постачання електричної енергії третім особам, а поставлену електричну енергію за договором № 60713012 ВП від 28.12.2018 про постачання електричної енергії споживачу, яку отримував як споживач, міг використовувати лише для загальних потреб житлового будинку.

Договір № 60713012 ВП від 28.12.2018 про постачання електричної енергії споживачу, як розуміє позивач, міг бути укладений в інтересах фактичних споживачів електричної енергії - мешканців житлового будинку, суд першої інстанції не аргументував, чи відповідає укладення договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 інтересам фактичних споживачів електричної енергії, і правовій природі договору надання послуг.

Разом з тим, судом першої інстанції не перевірено та не встановлено обставин правомірності забезпечення електричною енергією нежитлового приміщення громадського призначення № 1019, а не місць загальнобудинкових потреб житлового будинку за адресою м.Київ, вул.Саперне поле, 14/55, адже наявність договірних відносин на послуги з розподілу чи постачання електричної енергії між ТОВ «Київські Енергетичні послуги» та відповідачем для забезпечення електричною енергією загальнобудинкових потреб житлового будинку, тобто спожитої в місцях загального користування електричної енергії, не є предметом даного спору.

Бо позовна вимога про повернення авансового платежу у розмірі 46192,62 грн. з ПДВ не стосується конкретно забезпечення електричною енергією обладнання та місць загального користування, а стосується окремого, індивідуального нежитлового приміщення, власником якого відповідач ніколи не був.

Між сторонами не існувало правовідносин оренди, внаслідок чого відповідач міг отримувати, а позивач був зобов`язаний відшкодовувати відповідачу вартість комунальних послуг з постачання електричної енергії.

Представник відповідача не зміг пояснити, яке відношення він має до нежитлового приміщення громадського призначення № 1019, та необхідності у забезпеченні такого приміщення електричною енергією, який обсяг кВ/год було поставлено позивачу, і який обсяг кВ/год було спожито позивачем, і за яким тарифом.

Зазначає, що до договору № 60713012 ВП від 28.12.2018 про постачання електричної енергії споживачу жодні додатки не надаються, незважаючи на те що п. 3.4 , 5.1 цього договору про це вказують.

Вказані договори без додатків вважає неналежними доказами у справі, які суд першої інстанції не мав приймати до уваги при прийнятті рішення.

Тобто, доказів на підтвердження постачання електричної енергії не має, за договором про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019, за договором № 60713012 ВП від 28.12.2018 про постачання електричної енергії, ніякі послуги позивачу не надавались і не могли надаватись, а відповідач отримав від позивача незаконно авансовий платіж у розмірі 46192,62 грн. з ПДВ.

Зазначає, що представник відповідача наполегливо вказує на те, що відповідач здійснював постачання, тобто перепродаж, електричної енергії третім особам - побутовим споживачам для нежитлових приміщень, в тому числі по приміщенню № 1019, і стверджував, що дії відповідача є законними, незважаючи на те, що закон пише протилежне.

Для позивача є не зрозумілим, як суд першої інстанції, і як представник відповідача, могли стверджувати, про наявність права відповідача на постачання (перепродаж) електричної енергії третім особам, без наявності допустимих та належних доказів і імперативної норми закону, яка забороняє постачання електроенергії третім особам, адже відповідач не має відповідної ліцензії на такий вид діяльності, а у випадку набранням рішенням суду законної сили, вже існують законні підстави за такі дії для притягнення керівника відповідача до кримінальної відповідальності.

Суд абсолютно не вникав у наявні в матеріалах справи докази, належним чином їх не дослідив та не надав належної оцінки, не звернув уваги і на те, що в матеріалах справи відсутні розрахунки за спожиту електроенергію, відсутні Акти наданих послуг, відсутні Акти фіксації початкових та кінцевих показників засобів обліку електричної енергії і про них не зазначено у договорі, додатках до договору, відсутні докази за якою ціною здійснювалось постачання електричної енергії, відсутні докази про обсяг використаної активної та реактивної електричної енергії, відсутні докази використаних позивачем обсягів кВт/год, тобто судом першої інстанції не надано належну оцінку доводам сторін і наявним у справі доказам, оскільки належні і допустимі докази надання послуг з постачання електричної енергії відсутні в матеріалах справи і ці обставини не доводились відповідачем, а судом першої інстанції такі докази не досліджувались (вони відсутні у матеріалах справи), суд на припущеннях встановив наявність обставин, які є недоведені - надання відповідачем послуг з постачання електричної енергії третім особам - позивачу, до нежитлового приміщення громадського призначення № 1019.

Суд першої інстанції прийняв аргументацію відповідача без належної перевірки доказів, що призвело до помилкових висновків у цій справі; у суду не було обґрунтованих підстав вважати достатніми в матеріалах справи доказів надання послуг відповідачем з постачання електричної енергії третім особам та отримання оплати за нібито спожиту електроенергію.

Суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, щодо наданих відповідачем фото приладів обліку електричної енергії з фіксацією початкових і кінцевих показників приладів обліку електричної енергії, які начебто були зафіксовані сторонами станом на 01.07.2019.

В контексті зазначеного, суд першої інстанції проігнорував доводи позивача стосовно того, що ані договір, ані додатки до нього, ані акт обліку показників, не містить значення попередніх та поточних показів засобів вимірювання.

Фото показників лічильника відповідачем зроблені самостійно в односторонньому порядку, і не були додатками до договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019.

З обох сторін не було зафіксовано початкових і кінцевих показників приладів обліку електричної енергії. Позивач категорично заперечував щодо показників зазначених у наданих відповідачем фото засобі обліку електричної енергії.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач здійснював самостійні оплати та покривав перед постачальником ТОВ «Київські Енергетичні послуги» витрати за позивача з постачання електричної енергії до нежитлового приміщення громадського призначення № 1019, всі докази надані відповідачем щодо оплати стосуються місць загального користування житлового будинку, і не підтверджують сплату відповідачем послуг на постачання електричної енергії позивачу.

Позивач навіть не отримував від відповідача актів виконаних робіт/послуг, а за договором про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 зобов`язання виконав лише в односторонньому порядку, в частині сплати авансового платежу, і все, і на цьому виконання укладеного договору фактично припинилось, відповідач отримав кошти, але послуги не надав.

Суд першої інстанції не встановив на підставі належних та допустимих доказів, що електрична енергія постачалась відповідачем позивачу до нежитлового приміщення громадського призначення № 1019, була спожита останнім, і що відповідач поніс фінансові витрати.

Відповідач отримав кошти за виконання зобов`язань, які ще не виникли тим більше з

ПДВ.

Тобто, відповідач за договором про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 незаконно отримав авансовий платіж, не надаючи послуги з постачання електричної енергії, бо в силу вимог закону, надавати такі послуги не мав права, тим більше не має ліцензії на такий вид послуг.

Тому, суд першої інстанції припустився помилки та вважав, що наявність договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 підтверджує виконання зобов`язань, хоча матеріали справи не містять підтверджень наявності господарських відносин між сторонами: відсутні акти наданих послуг, відсутні підтвердження їх направлення позивачу, відсутні дані про реєстрацію податкових накладних в єдиному реєстрі, відсутні інші фактичні дані, які є обов`язковим елементом надання відповідних послуг: ціни та обсягів послуг, тощо.

Суд першої інстанції такі докази не дослідив та не встановив і помилково вважав, що відповідач надав послуги з постачання електричної енергії, а позивач правомірно здійснив авансовий платіж за надані послуги у розмірі 46192,62 грн. з ПДВ.

Невизнання договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 недійсним і діючим на момент здійснення позивачем авансового платежу, ще не означало, що за ним надавались послуги з постачання електричної енергії, і існування договору є беззаперечною підставою для відмови у поверненні позивачу авансового платежу.

Що стосується додаткового рішення господарського суду м.Києва від 13.05.2024, то враховуючи ту обставину, що позивач просить скасувати рішення господарського суду м.Києва від 26.04.2024, тому додаткове рішення за яким стягнуто з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13500,00 грн., у разі задоволення апеляційної скарги, теж має бути скасовано, як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На переконання позивача відповідач не надав копію договору № 27/1 від 27.01.2024 про надання правової (правничої) допомоги, а тому не підтвердив компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Акт про надання правничої допомоги від 30.04.2024 не може підтверджувати надання відповідачу правничої допомоги долученого до матеріалів даної справи договору, оскільки зі змісту акту чітко вбачається, що він складений на виконання договору № 27/1 від 27.01.2024 про надання правової (правничої) допомоги. Крім того, відповідачем не подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судового збору, а зазначена у відзиві лише загальна фіксована сума, яка жодним документом (договором) не погоджена сторонами і не передбачена.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, оскаржувані рішення та додаткове рішення просить залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Хрипун О.О., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/343/24, ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло житлові будинки на подальшу експлуатацію та обслуговування від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК-2617», що підтверджується актом приймання-передачі від 01.07.2017 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» являється правонаступником усіх прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК 2617» у зв`язку з припиненням Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕК 2617» шляхом приєднання до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр», як правонаступник Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖЕК 2617», з 01.07.2017 є виконавцем послуг з утримання будинку, за адресою: м. Київ, вулиця Саперне поле, 14/55.

28.12.2018 між ТОВ «Перший український експертний центр» та ТОВ «Енергетичні послуги» укладено Договір № 60713012 ВП від 28.12.2018 про постачання електричної енергії споживачу, згідно з п.1.1. якого Договір про постачання електричної енергії встановлює порядок та умови постачання електричної енергії, як товарної продукції.

Відповідно до переліку об`єктів споживача (додаток 4А до договору) постачання електричної енергії здійснюється, в тому числі, за адресою: вул. Саперне поле, 14/55.

11.03.2019 між Підприємством, як орендарем, та ТОВ «ТІВАЦ», як орендодавцем, укладено договір оренди нежилих приміщень № ТД0059, за умовами пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нежилі приміщення, які належать орендодавцю на праві приватної власності.

У пункті 1.2 договору визначено, що приміщення розташовані за адресою: вул. Саперне поле, 14/55, група приміщень № 1019, поверх - цоколь, верхній рівень.

Факт передачі нежилих приміщень в оренду на підставі договору оренди нежилих приміщень № ТД0059 від 11.03.2019 підтверджується відповідним актом приймання-передачі №1 від 11.03.2019.

24.06.2019 Підприємство звернулося до Товариства з заявою про укладення договору про компенсацію спожитої електроенергії на нежитлове приміщення № 1019, за адресою: вул. Саперне поле, 14/55.

Листом від 04.07.2019 ТОВ «ТІВАЦ», як власник нежитлового приміщення № 1019, повідомило Товариство, що не заперечує проти укладення договору про компенсацію спожитої електроенергії між Товариством та Підприємством.

01.07.2019 між Товариством, Підприємством та ТОВ «ТІВАЦ» укладено договір про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/2019-ЕЛ.

За умовами п. 1.2. Договору для забезпечення своєчасної та належної оплати спожитої електроенергії, Підприємством здійснюються розрахунки шляхом перерахування щомісячно, до 25 числа поточного місяця, на користь Товариства, авансові платежі за наступний місяць (в розмірі 19258,8 кВт).

Підприємство сплачує щомісячну винагороду Товариству в розмірі 500,00 грн, у т.ч. ПДВ, за роботу по розрахунку фактично використаної електричної енергії та виставлення рахунків (пункт 1.3 Договору).

У п. 1.4 Договору сторони передбачили, що на підставі показників лічильника Товариство за відповідний місяць, та з урахуванням авансового платежу згідно п. 1.2 Договору, мав проводити розрахунки наступним чином: - якщо сума авансового платежу за відповідний місяць є більшою, ніж вартість спожитої електроенергії Підприємством за відповідний період, така різниця зараховується для Підприємства, як частина авансового платежу на наступний місяць; - якщо сума авансового платежу за відповідний місяць є меншою, ніж вартість спожитої електроенергії Підприємством за відповідний період, Підприємство зобов`язується протягом 2 днів з моменту виставлення рахунку компенсувати таку різницю Товариству, а сума авансу на наступний місяць збільшується відповідно до фактичного споживання за даний місяць.

Згідно п. 3.1. Договору Підприємство зобов`язувалось компенсовувати вартість спожитої електричної енергії Товариству на умовах даного Договору та згідно рахунків, виставлених Товариством.

Пункти 6.1, 6.3 Договору передбачають, що останній набирає чинності з моменту підписання та діє протягом шести місяців. У випадку не надання Підприємством письмової заяви про пролонгацію договору та не отримання від Товариства підтвердження про погодження на подальшу пролонгацію, договір припиняє свою дію та послуги не надаються.

На виконання умов договору № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 Підприємство 11.07.2019 перерахувало Товариству грошові кошти у загальній сумі 46 192,62 грн згідно виставленого рахунку на оплату № 3166 від 10.07.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 1795 від 11.07.2019 та випискою по рахунках від 11.07.2017.

Заявами від 20.12.2019 та 22.06.2020 ТОВ «ТІВАЦ» (власник нежитлового приміщення № 1019) зверталось до Товариства з проханням продовжити термін дії Договору про компенсацію спожитої електроенергії.

19.09.2023 Підприємство направило Товариству лист №19/09/2023 щодо повернення отриманих авансових платежів у сумі 46 192,62 грн., однак Товариство грошові кошти так і не повернуло.

Листом № 682 від 27.10.2023 Товариство повідомило, що розрахунки за договором № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 між сторонами проводились з серпня 2019 по липень 2020 за спожиті 15084 кВт.

Звернувшись із даним позовом до суду, Підприємство наголосило, що оскільки Товариство є також споживачем послуг із постачання електроенергії, то останнє не мало права надавати відповідні послуги Підприємству за договором № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 та до мереж балансової належності на вводі в житловий будинок по вул. Саперне поле, 14/55. Відтак, Підприємство просило стягнути незаконно отримані Товариством грошові кошти, посилаючись на відсутність доказів використання позивачем електричної енергії - 19258,8 кВт на суму 46 192,62 грн.

У свою чергу Товариство проти позову заперечує та зазначає, що Товариство на умовах компенсації надавало послугу із забезпечення електричною енергією споживачів житлово-офісно-торгівельно-розважального комплексу № 14/55 по вул. Саперне поле, 14/55 у м. Києві шляхом виставлення рахунків співвласникам вказаного житлово-офісно-торгівельно-розважального комплексу на компенсацію спожитої ними електричної енергії згідно діючих тарифів та договору на постачання Товариству електроенергії. При цьому, Підприємство за умовами договору № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 зобов`язалося компенсовувати вартість спожитої електричної енергії Товариству.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржених рішення та додаткового рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Із умов укладеного між сторонами договору №220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 слідує, що Підприємство зобов`язалося компенсовувати вартість спожитої електричної енергії Товариству для забезпечення своєчасної та належної оплати спожитої електроенергії шляхом перерахування щомісячно авансові платежі за наступний місяць.

Так, матеріалами справи підтверджується, що сплата Підприємством грошових коштів у загальній сумі 46 192,62 грн Товариству здійснена згідно з виставленим на підставі договору № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019 рахунком на оплату № 3166 від 10.07.2019.

Відповідно до призначення платежу в платіжному дорученні № 1795 від 11.07.2019 Підприємством, як підставу для сплати грошових коштів у загальній сумі 46 192,62 грн, зазначено саме договір № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Судом установлено, що здійснення Підприємством перерахування грошових коштів у загальній сумі 46 192,62 грн на користь Товариства відбулося на виконання договору № 220/07/19-ЕЛ від 01.07.2019, що виключає можливість повернення таких коштів, як набутих за відсутності правової підстави.

При цьому, судом прийнято до уваги, що Підприємство просило повернути сплачені Товариству грошові кошти у загальній сумі 46 192,62 грн. посилаючись на те, що Товариство не мало право надавати відповідні послуги за договором та отримувати за це грошові кошти.

Разом із цим, укладений 01.07.2019 між Товариством та Підприємством договір про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/2019-ЕЛ є чинним та не визнаний у судовому порядку недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Із наведених підстав щодо наявності неспростованої презумпції правомірності правочину судом відхилені доводи Підприємства про те, що Товариство також є споживачем електричної енергії, та не здійснювало управління будинком, не було балансоутримувачем будинку чи власником нежитлового приміщення (групи приміщень № 1019).

Таким чином, уклавши договір про компенсацію спожитої електроенергії №220/07/2019-ЕЛ від 01.07.2019, Підприємство погодилося із викладеними в ньому умовами та прийнятими на себе зобов`язаннями, виконання яких у силу норм чинного законодавства є обов`язковим.

З огляду на те, що перерахування Підприємством спірної суми грошових коштів Товариству здійснено на підставі чинного договору про компенсацію спожитої електроенергії № 220/07/2019-ЕЛ від 01.07.2019, який у судовому порядку не визнаний недійсним, та Підприємством не доведено наявності інших правових підстав для повернення такої суми коштів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові про стягнення 46 192,62 грн. Оскільки у стягненні основної суми судом відмовлено, відсутні підстави для стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, як похідних, нарахованих на вказану суму.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з обставин справи в їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представником позивача подані письмові пояснення, в яких останній просив:

1) залучити до матеріалів справи рішення Господарського суду м.Києва від 04.09.2024 у справі № 910/6893/24, яке набрало законної сили, яким підтверджуються обставини того, що ТОВ «Перший український експертний центр» взагалі ніякого відношення не має до житлового будинку за адресою м.Київ, вул.Саперне поле, 14/55, і у ТОВ «Тівац» не виникло жодних прав та обов`язків зі сплати комунальних послуг.

2) залучити до матеріалів справи рішення Господарського суду м.Києва від 11.06.2024 у справі № 910/14977/22, яке набрало законної сили, і яким підтверджуються обставини того, що ТОВ «Перший український експертний центр» взагалі ніякого відношення не має до житлового будинку за адресою м.Київ, вул.Саперне поле, 14/55.

Вказаним рішенням підтверджується, що власник нежитлового приміщення громадського призначення групи приміщень № 1019 ТОВ «Тівац», у якого ПП «Дублер-Люкс» орендує нежитлове приміщення, жодних зобов`язань не несе перед ТОВ «Перший український експертний центр».

Рішенням також підтверджується, що ТОВ «Перший український експертний центр» не отримував від замовника будівництва, ні від жодної іншої особи технічну документацію на внутрішньо- будинкові мережі, а тому зрозуміло, що жодного відношення не має до постачання електричної енергії до місць загального користування житлового будинку, хоча це не є предметом спору, а враховуючи, що ТОВ «Перший український експертний центр» не є власником приміщення і не є власником житлового будинку, враховуючи, що не є і не може бути постачальником електроенергії, у ПП «Дублер-Люкс», як орендаря вказаного нежитлового приміщення теж не виникло жодних зобов`язань щодо оплати електричної енергії, яка ним ніколи не споживалась, але суд першої інстанції в порушення вимог закону, без підтверджуючих доказів встановив протилежне.

Вказані рішення просив врахувати при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 80 ГПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 статті 269 ГПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки на момент прийняття 26.04.2024 судом першої інстанції оскаржуваного рішення, не існувало таких доказів як рішення Господарського суду м.Києва від 11.06.2024 у справі №910/14977/22, та рішення Господарського суду м.Києва від 04.09.2024 у справі №910/6893/24, відповідно обставини, встановлені у вказаних рішеннях судом першої інстанції не досліджувались, колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття нових доказів позивача на стадії апеляційного провадження.

Щодо прийнятого судом першої інстанції додаткового рішення, з яким не погоджується позивач, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За результатами розгляду апеляційної скарги встановлено наступне.

Суд першої інстанції правильно враховував підтвердженням понесених позивачем витрат та професійну правничу допомогу надані суду: копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 27/1 від 27.01.2024, акту про надання правничої допомоги від 30.04.2024.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в попередньому розмірі 30 000,00 грн.

Деталізований розрахунок судових витрат, пов`язаних з отриманням відповідачем професійної правничої допомоги у зв`язку із розглядом даної справи в суді першої інстанції викладений в акті про надання правничої допомоги від 30.04.2024, що є додатком до заяви про розподіл судових витрат, яка отримана судом 30.04.2024.

Приписами процесуального закону, зокрема ч. 3 ст. 124 ГПК України передбачено, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

В силу положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву; в разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи дотримання відповідачем вказаних положень закону, підстави для залишення без розгляду поданої відповідачем заяви про судові витрати у справі відсутні.

Підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач не надав копію договору № 27/1 від 27.01.2024 про надання правової (правничої) допомоги, а тому не підтвердив компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, оскільки сторони під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечували наявність та укладення такого договору, на підставі було надано ордер серії АР №1160624 про надання правової допомоги відповідачу адвокатом Закарлюка Н.С., який здійснював представництво інтересів відповідача, а актом №01 про надання правничої допомоги від 30.04.2024 підтверджено її надання, та розмір.

Апеляційним господарським судом враховано зазначену судову практику та оцінюючи надані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, враховуючи, що умови договору адвоката з клієнтом не є обов`язковими для суду, а з урахуванням матеріалів справи, її категорії та складності, характер та обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" 13 500,00грн витрат на професійну правничу допомогу (за попереднє опрацювання матеріалів, підготовку та подання відзиву, участь в судовому засіданні), які є «справедливою сатисфакцією».

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові та стягнення витрат на правничу допомогу відповідача, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Доводи та міркування скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у даній справі, та не впливають на прийняття рішення у даному спорі, внаслідок чого у задоволенні апеляційної скарги позивача належить відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові та про стягнення витрат на правову допомогу відповідача в суді першої інстанції у визначеній судом сумі.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дублер-Люкс" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2024 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/343/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2024 у справі №910/343/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство "Дублер-Люкс".

4. Матеріали справи №910/343/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст.287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.О. Хрипун

А.О. Мальченко