УХВАЛА

м. Київ

22.05.2025Справа № 910/3921/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Божко Д.О. розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

представники сторін:

від позивача: Курочка Д.С.

від відповідача: Вальчук М.

ВСТАНОВИВ:

Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

За змістом прохальної частини позовної заяви позивач просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 20.02.2025 №283/7, за підписом віце-прем`єр-міністра з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України - Міністра юстиції України Ольги Стефанішиної про залишення скарги Департаменту без розгляду по суті; 2) зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути по суті скаргу Департаменту на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 04.10.2024 №064-13987, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 07.10.2024 за №СК-4939-24.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), діючи виключно в межах наданих повноважень та покладених завдань, встановивши порушення в сфері благоустрою ПП "САІНА", звернувся з відповідною скаргою до Міністерства юстиції України, в межах двомісячного строку, як це передбачено ч. 3 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції 15.04.2024 на момент відсилання скарги, тобто коли особа дізналася про порушення своїх прав. Водночас, відповідач під час винесення оскаржуваного наказу, не навів аргументованих підстав, які б давали позивачу право і повноваження з`ясування факту порушення права раніше 05.08.2024. За таких обставин, позивач вважає, що наказ Міністерства юстиції України від 20.02.2025 №283/7 протирічить вимогам законодавства України та підлягає скасуванню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2025 вказану позовну заяву залишено без руху.

10.04.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 16.04.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 910/3921/25, розгляд справи постановив здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 22.05.2025.

01.05.2025 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

09.05.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив.

14.05.2025 через систему "Електронний суд" від відповідача надійшли клопотання про залучення до участі у справі третьої особи та клопотання про закриття провадження у справі.

14.05.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на клопотання про залучення до участі у справі третьої особи та додаткові пояснення щодо клопотання про закриття провадження у справі.

У підготовче засідання 22.05.2025 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 22.05.2025 суд, розглянувши клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторін відповідача - ПП "САІНА", дійшов висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, умовою залучення до участі у справі особи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є наявність обставин, які можуть вказувати на те, що рішення у такій справі може вплинути на її права або обов`язки щодо однієї із сторін.

Клопотання про залучення третьої особи обґрунтоване тим, що предметом оскарження є наказ Мін`юсту, за яким залишено без розгляду по суті скаргу Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до якої скаржник просив анулювати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за ПП "САІНА". На переконання відповідача рішення у цій справі може вплинути на права Приватного підприємства "САІНА", оскільки при розгляді скарги ПП "САІНА" було заінтересованою особою.

Позивач проти залучення третьої особи заперечив, посилаючись на те, що в судовому порядку оскаржуються лише дії відповідача про відмову у розгляді скарги та зобов`язання здійснити такий розгляд, а ПП "САІНА" матиме змогу подати письмові пояснення по суті скарги саме під час розгляду відповідачем скарги в по суті.

Дослідивши матеріали справи, заперечення позивача, суд не погоджується з доводами відповідача щодо необхідності залучення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що рішення в даній справі безпосередньо вплине на права або обов`язки ПП "САІНА", враховуючи, що відповідачем не здійснювався розгляд скарги по суті та позов спрямований на зобов`язання відповідача здійснити такий розгляд.

Враховуючи предмет спору у цій справі та заявлені вимоги, суд дійшов висновку, що рішення у цій справі не вплине на права або обов`язки ПП "САІНА", у зв`язку з чим у підготовчому засіданні 22.05.2025 постановлено протокольну ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи.

Розглянувши у підготовчому засіданні 22.05.2025 клопотання відповідача про закриття провадження у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі та задоволення клопотання відповідача, з огляду на таке.

Так, клопотання відповідача про закриття провадження обґрунтовано тим, що зміст позовних вимог позивача свідчить про оскарження прийнятого Міністерством юстиції України наказу виключно з підстав порушення процедури прийняття такого наказу в розрізі недотримання, на думку позивача, саме частини 3 статті 37 Закону № 1952-IV та пункту 10, 11 Порядку № 1128. Тобто у цій справі дослідженню підлягають виключно владно-управлінські функції відповідача, який у межах спірних правовідносин діяв як суб`єкт владних повноважень. Таким чином, на переконання відповідача, даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки спір стосується дій суб`єкта владних повноважень, а не господарських правовідносин між сторонами та такий спір є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Заперечуючи проти закриття провадження у справі позивач зазначив, що в разі оскарження наказу Мін`юсту або його територіальних органів, результатами якого є скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, або скасування реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, такий спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в господарських судах України.

У статтях 5, 7 та 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Поняття "суд, встановлений законом " стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика ЄСПЛ право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішення її справи судом.

Перешкоди в доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20).

Водночас, згідно із ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у цій справі є Міністерство юстиції України, яке є суб`єктом владних повноважень.

Предметом спору є визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 20.02.2025 №283/7 про залишення скарги Департаменту без розгляду по суті та зобов`язання Міністерства юстиції України розглянути по суті скаргу Департаменту на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 04.10.2024 №064-13987, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 07.10.2024 за №СК-4939-24.

При цьому, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач під час винесення оскаржуваного наказу, не навів аргументованих підстав, які б давали позивачу право і повноваження з`ясування факту порушення права раніше 05.08.2024, а тому позивач вважає, що звернувся зі скаргою у строки, встановлені законодавством. За таких обставин, позивач стверджує, що наказ Міністерства юстиції України від 20.02.2025 №283/7 протирічить вимогам законодавства України та підлягає скасуванню, скарга підлягає розгляду відповідачем по суті.

Пунктом 1 та 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 2) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначаючи юрисдикційність спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.05.2023 у справі №925/352/22.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом із тим визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Така правова позиція наведена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 та постановах Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 920/277/22, від 10.05.2023 у справі № 920/343/22, від 10.05.2023 у справі № 920/155/22.

Відповідно до обставин у цій справі вбачається, що предметом спору виступає наказ Міністерства, яким скаргу залишено без розгляду по суті. Тобто, на підставі спірного наказу жодних реєстраційних дій не вчинялось, не скасовувались будь-які рішення суб`єктів державної реєстрації прав, не вносилось відповідних записів у державні реєстри.

Спір у цій справі не пов`язаний із господарською діяльністю сторін, а стосується виключно публічно-правових відносин, у межах яких Міністерство юстиції виконувало владні повноваження.

Поданий позов спрямований лише на зобов`язання відповідача здійснити розгляд скарги позивача по суті, тобто задоволення цього позову зумовить лише здійснення відповідачем розгляду скарги на рішення державного реєстратора, однак не забезпечить остаточного вирішення спору про право на майно, щодо якого було здійснено державну реєстрацію.

У цій справі дослідженню підлягають виключно владно-управлінські функції відповідача , який у межах спірних правовідносин діяв як суб`єкт владних повноважень.

Таким чином, на переконання суду Міністерство юстиції України виступає у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень, спір у справі пов`язаний з оскарженням дій суб`єкта владних повноважень, стосується публічно - правових відносин і ґрунтується виключно на непогодженні з процедурою розгляду Міністерством юстиції України скарги позивача (залишення її без розгляду по суті), а тому за суб`єктним складом і характером правовідносин позов у цій справі належить до розгляду судами адміністративної юрисдикції.

При цьому, заперечуючи проти закриття провадження у справі в обґрунтування своєї позиції позивач зазначив, що в разі оскарження наказу Мін`юсту або його територіальних органів, результатами якого є скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, або скасування реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, такий спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в господарських судах України.

Однак, суд наголошує, що за результатами прийняття спірного наказу про залишення скарги без розгляду по суті жодних реєстраційних дій чи скасування реєстраційних дій не здійснювалось, приватно-правовий характер спору у даній справі відсутній.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст .231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо, спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання приписів частини 2 статті 231 ГПК України, суд роз`яснює позивачу, що такий спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

Приймаючи до уваги відсутність поданого позивачем відповідного клопотання, судом наразі не вирішується питання стосовно розподілу судових витрат та повернення судового збору з бюджету.

Керуючись ст. 231, ст. 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі.

Закрити провадження у справі №910/3921/25 за позовом Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення - 22.05.2025 та може бути оскаржена у порядку і строк, встановлені ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 27.05.2025.

Суддя С. О. Турчин