ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2025 Справа № 917/462/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засідання Сілаєва О.Ф., за участю представників позивача Волкова О.Ю., Козел М.В., представника відповідача Машкова К.Є. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд", вул. Центральна, 47, c. Тракторне, Михайлівський район, Запорізька область, 72021

до відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес", вул. Козацька, 1А, с. Майорщина, Лубенський район, Полтавська область, 37420

про стягнення 2 989 613,56 грн,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд" до відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" про стягнення вартості майна, переданого відповідачу на зберігання за договором зберігання від 18.05.2020 за № 18-05/20, що складає 2 989 613,56 грн (вх. № 479/25).

Ухвалою від 11.03.2025 року судом відкрито провадження у даній справ, ухвалено справу розглядати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 08.04.2025 року на 10:00 год.

26.03.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ( вх. № 4055). У відзиві відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів того, що СТОВ «Прогрес» отримувало від ТОВ «Агроойлтред» на зберігання палети з лушпиння соняшнику. Копія Акту №1 приймання-передачі матеріальних цінностей до договору зберігання №18-05/20 від 18.05.2020 року, долучена Позивачем до позовної заяви, не підтверджує передачу СТОВ «Прогрес» на зберігання майна, а навпаки вказує, що СТОВ «Прогрес» передало, а ТОВ «Агроойлтрейд» прийняло матеріальні цінності, а саме: паливні гранули (пеллети) з лушпиння соняшнику, вид пакування «Біг-Бег». Товарно-транспортні накладні (надалі-ТТН), копії яких Позивач долучив до матеріалів справи, жодним чином не підтверджують перевезення та поставку матеріальних цінностей на зберігання, оскільки в таких накладних абсолютно нічого не зазначено про представника СТОВ «Прогрес», який приймав би матеріальні цінності під час розвантаження, не міститься підпису представника СТОВ «Прогрес». Вантажоодержувачем, згідно доданих позивачем ТТН, є ТОВ «Агроойлтрейд»,

вантажовідправником ТОВ «Сателлит». Вище зазначене свідчить, що відсутність належних та допустимих доказів,

які б підтверджували факт передачі ТОВ «Агроойлтрейд» на зберігання СТОВ «Прогрес» матеріальних цінностей у вигляді палетів з лушпиння соняшнику, оскільки ні Акт приймання-передачі матеріальних цінностей, ні товарно-транспортні накладні (копії яких долучені до матеріалів позову) не підтверджують передачу матеріальних цінностей Відповідачу

31.03.2025 року до суду через засоби поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь-заперечення на відзив ( вх.4281).

31.03.2025 року до Господарського суду Полтавської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд" надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по справі №917/462/25 (вх. № 4369) .

Ухвалою від 03.04.2025 року суд відмовив у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд" про участь його представника у судовому засіданні 08.04.2025 року о 10:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по справі №917/462/25.

04.04.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" надійшла заява про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по справі №917/462/25 (вх. № 4508).

Ухвалою 07.04.2025 року суд відмовив у задоволенні заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" про участь його представника у судовому засіданні 08.04.2025 року о 10:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по справі №917/462/25.

Сторони представництво у судове засідання 08.04.2025 року не забезпечили, про місце, дату та час його проведення були повідомленні належним чином що підтверджується довідками про доставку електронного листа ( а.с. 67-68).

Ухвалою від 08.04.2025 року суд відклав підготовче засідання на 06.05.2025 року на 10:00 год., ухвалив забезпечити проведення судового засідання у справі № 917/462/25, призначеного на 06.05.2025 року на 10:00 год., зал № 30 (ВКЗ), для представника позивача та представника відповідача - адвоката Машкова К.Є. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням їх власних технічних засобів.

30.04.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі №917/462/25. В даній заяві позивачем вказано суд, до якого може прибути його представник для участі у судовому засіданні по вищезазначеній справі у режимі відеоконференції - Господарський суд Запорізької області.

Ухвалою суду від 01.05.2025 року задоволено заяву позивача про участь у підготовчому засіданні по справі №917/462/25 в режимі відеоконференції 06.05.2025 року о 10:00 год. Суд доручив Господарському суду Запорізької області (вул. Гетьманська, б. 4, м. Запоріжжя, 69001) забезпечити проведення відеоконференції у справі №917/462/25, розгляд якої відбудеться 06.05.2025 року на 10:00 год.

Під час розгляду справи у підготовчому засіданні 06.05.2025 року суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 21.05.2025 року на 09.00.

В судовому засіданні 21.05.2025 року представники позивача підтримали свої позовні вимоги, представник відповідача проти позову заперечував.

За результатами розгляду справи суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив термін виготовлення повного судового рішення, роз`яснив порядок і строки оскарження рішення та набрання ним законної сили.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

18 травня 2020 року, між ТОВ «АГРООЙЛТРЕЙД» (позивач, поклажодавець) та СТОВ «ПРОГРЕС» (відповідач, зберігач) укладено Договір зберігання № 18-05/20 (далі- Договір, арк. справи 9-10).

При укладенні Договору сторони, зокрема, узгодили наступне:

- Зберігач зобов`язується зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу Поклажодавця, майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в Актах прийому-передачі до цього Договору (надалі - Майно), яке передано Поклажодавцем;

- Акти прийому-передачі майна підписані сторонами є невід`ємною частиною даного Договору (Додаток №1).

- Вартість послуг зберігання складає 500 гривень, в т.ч. ПДВ за один календарний місяць

- Зберігач зобов`язується прийняти Майно на збереження в день підписання Акту приймання-передачі майна та забезпечити його схоронність;

- Поклажодавець відповідає за всі можливі втрати чи пошкодження Майна до моменту передачі його на збереження за відповідним Актом прийому-передачі майна.

Обов`язками Зберігача (СТОВ «ПРОГРЕС»), встановленими розділом 4.1 Договору є:

- Вживати всіх заходів, встановлених цим Договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності Майна;

- 3берігач зобов`язаний прийняти для збереження переданого йому Майна всі необхідні міри (протипожежні, санітарні, охоронні та інші);

- Повернути Поклажодавцю Майно, що було передано на зберігання. А також на першу вимогу Поклажодавця повернути Майно, навіть якщо строк зберігання не закінчився;

- 3а першої вимоги Поклажодавця, Зберігай повинен надати йому доступ до Майна та можливість перевірити умови його зберігання;

- Нести відповідальність за втрату або ушкодження Майна Поклажодавця, що знаходиться у Зберігача, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту одержання Майна від Поклажодавця до закінчення його зберігання;

- Не має право без згоди Поклажодавця користуватися Майном, а також передавати його у користування іншим особам.

- Відповідно до п. 6.1 Договору, строк зберігання встановлено до 30.09.2020 року, а першим днем зберігання є 18.05.2020 року, згідно з пунктом 3 Акту приймання передачі майна.

- Пунктом 6.2 Договору встановлено, що ТОВ «АГРООЙЛТРЕЙД» має право в будь-який час забрати все передане СТОВ «ПРОГРЕС» на зберігання Майно, а цей договір розірвати достроково, повідомивши про це Зберігача за п`ять днів у письмовій формі.

Подані докази свідчать, що за Актом передачі приймання до Договору ( арк. справи 10, зворотна сторона) позивач (як поклажодавець) передав, а відповідач (як зберігач) прийняв на зберігання паливні гранули (пелети) з лушпиння соняшника, вид пакування «Біг-бег», загальною масою 591040 кг.

Для оплати послуг зберігання відповідач виставив позивачу рахунок на оплату №33 від 01.07.2020 року на суму 1628 грн (арк. справи 11). Позивачем оплачено виставлений рахунок за послуги зберігання згідно платіжного доручення № 2410 від 18.08.2020 року на суму 1628 грн (арк. справи зворотна сторона арк. справи 11).

Суд встановив, що 12.10.2020 року сторони уклали між собою договір поставки № 12-10/20 (арк. справи 12-13). За умовами договору поставки № 12-10/20 від 12.10.2020 року, СТОВ «ПРОГРЕС» отримало у власність 100 тон пелет з лушпиння соняшника зі складу майна, переданого на зберігання від ТОВ «АГРООЙЛТРЕЙД», за ціною 2200,00 грн за 1 тону, що підтверджується видатковою накладною № 65 від 28.10.2020 року (арк. справи 15) та Специфікацією до договору поставки (арк. справи 14).

З урахуванням договору поставки у СТОВ «ПРОГРЕС» залишилось на зберіганні ще 491040 кілограм пелет з лушпиння соняшника, що були передані ТОВ «АГРООЙЛТРЕЙД» на зберігання на підставі договору зберігання № 18-05/20.

Пелети з лушпиння соняшника в кількості 491040,00 кг зі зберігання не повернуто СТОВ «ПРОГРЕС», що й стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір зберігання № 18-05/20 від 18.05.2020 року.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами договору зберігання 3берігач зобов`язаний прийняти для збереження переданого йому Майна всі необхідні міри (протипожежні, санітарні, охоронні та інші); повернути Поклажодавцю Майно, що було передано на зберігання. А також на першу вимогу Поклажодавця повернути Майно, навіть якщо строк зберігання не закінчився.

ТОВ «АГРООЙЛТРЕЙД» направляв на адресу СТОВ «ПРОГРЕС» дві вимоги-претензії щодо повернення майна за договором зберігання: вимога-претензія № 5/03 від 05.03.2024 року, вимога-претензія № 17/04 від 17.04.2024 року (арк. справи 44-47), які залишені відповідачем без задоволення та реагування.

Враховуючи закінчення строку дії договору, незважаючи на звернення позивача до відповідача про необхідність повернути майно, відповідач жодних дій щодо повернення майна або компенсації його вартості не здійснив, що свідчить про неналежне виконання ним договірних зобов`язань, які виникли між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Частинами 1-2 ст. 949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частини перша, друга статті 216 ГК України).

Частинами першою, другою статті 217 ГК України визначено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (частина перша статті 218 ГК України).

Частинами першою, другою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною третьою статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (частина перша статті 225 ГК України).

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Згідно ч. 1 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Статтею 951 ЦК України встановлено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

За відсутності доказів повернення товару позивачу, а також відомостей про його місцезнаходження, суд погоджується з доводом позивача про те, що йому завдано збитків у розмірі вартості втраченого майна.

Згідно експертного висновку Запорізької ТПП № ОИ-859 від 02.02.2022 року (арк. справи 16) середньо ринкова вартість пелет з лушпиння соняшника, станом на грудень 2021 року складає 6088,33 гривень за одну тисячу кілограм (1 тону). Експертний висновок виконано у відповідності з Законом України «Про торгово-промислові палати України»; «Положенням про загальний порядок надання послуг з цінової інформації торгово - промисловими палатами в Україні», ТППУ СУЯПЛ 7.5-08.0-8/01 від 30.01.2020; «Методикою проведення товарознавчої експертизи експертами торгово- промислових палат України» СОУ94.1-1: 2005; Документованою процедурою ДП 7.5-05.003 СМК ЗТПП.

Отже, внаслідок неправомірної поведінки відповідача позивачу завдано збитків у розмірі 2 989 613,56 гривень у зв`язку із втратою майна, переданого відповідачу на відповідальне зберігання за договором.

З огляду на встановлення протиправної поведінки відповідача у вигляді порушення обов`язку із повернення товару за договором зберігання, наявний й причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками, які завдані позивачу через втрату належного йому майна.

Отже, позивачем доведено та судом встановлено наявність таких обов`язкових елементів складу правопорушення: протиправної поведінки відповідача, шкідливого результату такої поведінки збитків (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками.

А відтак, наявний повний склад елементів господарського (цивільного) правопорушення, що є підставою для настання відповідальності відповідача у вигляді відшкодування завданих збитків.

Судом не беруться до уваги доводи відповідача з огляду на наступне.

Дійсно, в Акті приймання-передачі № 1 в пункті 1 вказано, що СТОВ «ПРОГРЕС» передало, а ТОВ «АГРООЙЛТРЕЙД» прийняло на зберігання від Позивача паливні гранули (пелети) з лушпиння соняшник. Однак, на думку суду, це є очевидною опискою, оскільки в преамбулі Акту та в реквізитах сторін чітко зазначено, що саме позивач є поклажодавцем, а відповідач відповідно зберігачем.

Також у Акті є посилання на договір зберігання № 18-05/20 від 18.05.2020 року, за умовами якого саме відповідач взяв на себе зобов`язання зберігача. Відповідно до пункту 1.2 Договору зберігання № 18-05/20 від 18.05.2020 року. Акти прийому-передачі майна підписані сторонами є невід`ємною частиною даного Договору.

Договір зберігання та Акт приймання-передачі підписані уповноваженою особою СТОВ «ПРОГРЕС» саме як Зберігачем. Доказів визнання недійсним договору зберігання суду не подано, отже цей договір є підставою для виникнення прав та обов`язків сторін.

Транспортування майна для зберігання підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними ( арк. справи 17-43), на яких міститься печатка відповідача. Відповідач не надав суду доказів неправомірного вибуття печатки з володіння відповідача та звернення до правоохоронних органів з цього приводу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 953 ЦК України відповідач зобов`язаний на першу вимогу позивача повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Судом також встановлено, що договір відповідального зберігання діяв до 30.09.2020 року ( п.6.1 договору), а тому відповідач в будь-якому випадку зобов`язаний був повернути майно з відповідального зберігання після закінчення строку дії такого договору. Вимоги-претензії позивача щодо повернення майна зі зберігання залишені відповідачем без задоволення.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодного доказу (листів, іншої кореспонденції), які б свідчили про ініціювання та організації відповідачем процедури виконання свого обов`язку - повернення залишків переданого на зберігання майна.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (див. пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).

Так, поклажодавець може реалізувати своє право на отримання переданого на зберігання майна, лише надіславши зберігачеві відповідну вимогу та отримавши від останнього інформацію щодо певного місця та часу здійснення даної процедури, в свою чергу зберігач, проявляючи добру совість, яка передбачає повагу до інтересів контрагента за договором, має вчинити кореспондуючі реалізації зазначеного права поклажодавця дії з організації процедури повернення майна поклажодавцю, повідомивши останнього про місце та час повернення майна.

Проте, як вже зазначалося, відповідачем, на якого покладено безумовний обов`язок повернути після припинення Договору передане на зберігання майно, не було вчинено жодних дій з організації процедури повернення зазначеного у позовній заяві залишку майна, що позбавило позивача можливості реалізувати своє право на отримання даного майна зі зберігання та з невідворотністю спричинило для нього збитки у вигляді зменшення майнової сфери у розмірі вартості неповернутого зберігачем майна.

Суд враховує, що здійснюючи підприємницьку діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

При цьому відповідачем, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, не було спростовано здійсненого позивачем розрахунку понесених збитків та не наведено свого алгоритму їх визначення. Клопотання про призначення експертизи відповідач не заявляв.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, відповідачем не спростовані та підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Розподіляючи витрати по сплаті судового збору суд зазначає, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача з огляду на задоволених вимог.

Керуючись статтями 129,232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" ( вул. Козацька, 1А, с. Майорщина, Лубенський район, Полтавська область, 37420, ідентифікаційний код 21044481) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроойлтрейд" (вул. Центральна, 47, c. Тракторне, Михайлівський район, Запорізька область, 72021, ідентифікаційний код 37521135) 2 989 613,56 грн, 44 844,20 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Рішення підписано 27.05.2025

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 256-257 ГПК України.

Суддя Тимощенко О.М.