РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.05.2025Справа № 910/2449/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВІТ-АГРО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «КОНСТАНТА ХОЛДИНГ»

про стягнення 2 441 583, 66 грн

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

представники учасників справи:

від позивача: Ялов О.О.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «СВІТ-АГРО» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «КОНСТАНТА ХОЛДИНГ» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 2 441 583, 66 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки №ТД991 від 04.05.2020, в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/2449/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 08.04.2025.

01.04.2025 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшла виписка банку про рух коштів.

У підготовче засідання 08.04.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольними ухвалами продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та в порядку ст.74 ГПК України витребував у позивача письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 відкладено підготовче засідання на 22.04.2025.

17.04.2025 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшли пояснення.

У підготовче засідання 22.04.2025 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився.

Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.05.2025.

У судовому засіданні 20.05.2025 представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити. Представник відповідача в засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати спір за наявними матеріалами.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 20.05.2025 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.05.2020 між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки №ТД991 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов`язується поставити кормові добавки, ветеринарні препарати, біопрепарати, вітамінні та лікарські препарати, іншу ветеринарну продукцію (далі - товар), а покупець - прийняти та оплатити товар у кількості, по найменуваннях і цінах, зазначених у видаткових накладних, що виписуються на кожну партію товару.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що розрахунки за поставлений згідно договору товар здійснюються на умовах відстрочки платежу протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару покупцем.

Як передбачено п.3.5. договору, право власності на товар і ризик випадкової загибелі товару переходить від продавця до покупця після підписання видаткової накладної покупцем.

Згідно із п.9.1. та 9.2. договору він набирає сили з моменту підписання і діє до 31.12.2020. Договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за 30 днів до його закінчення строку його дії жодна із сторін не заявила про розірвання даного договору в письмовій формі.

Так, за період серпня 2020 року по серпень 2021 року позивачем був поставлений відповідачу товар на суму 2 901 171,36 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: від 29.07.2020 № 5080 на суму 186 960,00 грн, від 06.08.2020 № 5274 на суму 386 592,30 грн, від 10.08.2020 № 5303 на суму 41 706,00 грн, від 21.08.2020 № 5579 на суму 12 079,20 грн, від 27.08.2020 № 5677 на суму 247 500,00 грн, від 28.08.2020 № 5720 на суму 187 200,00 грн, від 04.09.2020 № 5887 на суму 164 040,00 грн, від 04.09.2020 № 5888 на суму 31 002,00 грн, від 04.09.2020 № 5896 на суму 187 200,00 грн, від 18.09.2020 № 6209 на суму 64 800,00 грн, від 06.10.2020 № 6605 на суму 18 900,00 грн, від 06.11.2020 № 7311 на суму 95 700,00 грн, від 18.11.2020 № 7565 на суму 100 548,00 грн, від 02.12.2020 № 7918 на суму 99 693,00 грн, від 17.12.2020 № 8362 на суму 246 300,00 грн, від 22.01.2021 № 459 на суму 116 426,70 грн, від 16.02.2021 № 1063 на суму 27 462,00 грн, від 18.02.2021 № 1123 на суму 15 408,00 грн, від 23.02.2021 № 1221 на суму 6 550,50 грн, від 24.02.2021 № 1258 на суму 17 334,00 грн, від 26.02.2021 № 1342 на суму 15 408,00 грн, від 03.03.2021 № 1474 на суму 18 228,06 грн, від 05.03.2021 № 1549 на суму 50 076,00 грн, від 31.03.2021 № 2201 на суму 30 408,00 грн, від 09.04.2021 № 2448 на суму 27 999,90 грн, від 19.04.2021 № 2665 на суму 30 801,60 грн, від 26.04.2021 № 2828 на суму 23 112,00 грн, від 11.05.2021 № 3167 на суму 15 408,00 грн, від 18.05.2021 № 3408 на суму 15 408,00 грн, від 07.06.2021 № 3971 на суму 62 928,00 грн, від 11.06.2021 № 4095 на суму 34 391,10 грн, від 15.06.2021 № 4170 на суму 125 346,00 грн, від 17.08.2021 № 5787 на суму 198 255,00 грн.

Поставлений за договором товар було покупцем оплачено частково, а саме в загальній сумі 459 587,70 грн, що підтверджується інформаційними повідомленнями про зарахування коштів наявними в матеріалах справи та випискою АТ «ПУМБ» від 01.04.2025.

Спір у даній справі виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором, в частині повної та своєчасної оплати товару, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 2 441 583, 66 грн основного боргу.

Правочин, що укладений між сторонами є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення в його сторін прав та обов`язків: майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи (видаткові накладні) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару згідно договору на загальну суму 2 901 171,36 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.2. договору передбачено, що розрахунки за поставлений згідно договору товар здійснюються на умовах відстрочки платежу протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару покупцем.

У свою чергу покупцем вказаний товар оплачено частково на загальну суму 459 587,70 грн. Залишився несплаченим товар на загальну суму 2 441 583, 66 грн (2 901 171,36 грн - 459 587,70 грн).

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює часткові оплати відповідача як визнання ним основного боргу.

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 2 441 583, 66 грн заборгованості за переданий на підставі договору товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її сплати не надано.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 2 441 583, 66 грн заборгованості.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «КОНСТАНТА ХОЛДИНГ» (04053, місто Київ, вулиця Винниченка Володимира, будинок 7, ідентифікаційний код 43533211) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВІТ-АГРО» (04128, місто Київ, вулиця Мрії, будинок 23, ідентифікаційний код 37405944) 2 441 583 (два мільйона чотириста сорок одну тисячу п`ятсот вісімдесят три) грн 66 коп. основного боргу та 29 299 (двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто дев`ять тисяч) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 27.05.2025.

Суддя Я.А.Карабань