ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2025м. Дніпро Справа № 904/651/25

Суддя Господарського суду Дніпропетровської області Панна С.П., розглянувши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників

за позовом Фізичної особи-підприємця Потєшного Віталія Володимировича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ", 50071, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Глазового Павла, буд.15б,

про стягнення заборгованості за надання послуг з перевезення пасажирів

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Потєшний Віталій Володимирович звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ", в якій просить суд стягнути суму боргу в розмірі 133 665,00грн. та пеню в розмірі 32 468,60грн.

Крім того, позивач просить стягнути судові витрати, які складаються зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 31 000,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання транспортних послуг №02/02-2024 від 02.01.2024р. в частині оплати послуг.

Ухвалою суду від 24.02.2025р. позовну заяву залишено без руху.

28.02.2025р. до суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 04.03.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

18.03.2025р. до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив, в якому вказує, що сума заборгованості за надані послуги з перевезення пасажирів за договором №02/01-24 від 02.01.2024р. у розмірі 133 665,00 грн, Відповідачем визнається повністю і погашення її буде здійснено після здійснення відповідних бюджетних фінансувань. Відповідач вважає нараховану суму пені надмірно великою, порівняно з основною сумою заборгованості, окрім того, при розрахунку пені не було враховано майновий стан Відповідача та важливість зобов`язань, які останній виконує перед Державою. Крім того, представник відповідача просить зменшити суму нарахованих судових витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 248 Господарського кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Відповідно до пункту 10 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Враховуючи достатність часу наданого сторонами для подання заяв по суті справи чи з процесуальних питань, суд вважає за можливе завершити розгляд справи.

Згідно з частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без виклику учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, -

ВСТАНОВИВ:

02.01.2024р. між Фізичною особою-підприємцем Потешним В.В. (далі Перевізник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ" (далі - Замовник, Відповідач) укладено договір №02/01-2024 про надання транспортних послуг.

Відповідно до п.1.1. Перевізник зобов`язується здійснити перевезення пасажирів транспортними засобами на замовлення (надалі-послуги), ), а Замовник зобов`язується прийняти зазначені послуги та оплатити їх на умовах договору.

Пунктом 4.1. сторони вказали, що Замовник проводить оплату за надання транспортних послуг у гривнях шляхом перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок Перевізника, після отримання рахунку.

Згідно з п.4.2. вартість послуг з перевезення складає 17,50 грн. (сімнадцять гривень 50 коп.) за один кілометр (перевезення за маршрутом вранці і ввечері).

Розрахунки Замовника з Перевізником за надання транспортних послуг здійснюються Замовником один раз на тиждень на підставі рахунку (п.4.4).

Після завершення надання послуг за кожним окремим замовленням Перевізник складає акт приймання-передачі наданих послуг, який підписується обома Сторонами і с невід`ємною частиною цього Договору(п.4.5).

Відповідно до п.5.1.-5.2. перевізник і замовник у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань по цьому Договору несуть взаємну відповідальність у межах, передбачених чинним законодавством України. В разі несплати чи не своєчасної оплати з перевезення пасажирів, визначених сторонами в, що призвело до виникнення заборгованості більше ніж за місяць наданих послуг, Замовник сплачує Перевізнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення.

Згідно з п.7.1. термін дії цього Договору встановлюється з моменту його підписання Сторонами повного виконання своїх зобов`язань.

Пунктом 8.1. сторони передбачили, що автотранспорт не виділяється при складних дорожньо-кліматичних умовах, які загрожують безпеці руху і життю пасажирів, про що повідомляється завчасно, не пізніше 3(трьох) годин до запланованого виїзду.

На замовлення позивача, відповідачем були надані послуги з перевезення, що підтверджується наступники актами виконаних робіт згідно наданих послуг: акт № 1 від 09.01.2024 року на суму 14 000,00грн., акт № 2 від 16.01.2024 року на суму 14 000,00грн., акт № 3 від 23.01.2024 року на суму 14 000,00грн., акт № 4 від 30.01.2024 року на суму 14 000,00грн., акт № 5 від 06.02.2024 року на суму 29 015,00грн., акт № 6 від 13.02.2024 року на суму 31 500,00грн., акт № 7 від 20.02.2024 року на суму 31 990,00грн., акт № 8 від 27.02.2024 року на суму 33 705,00грн., акт № 9 від 05.03.2024 року на суму 33 705,00грн., акт № 10 від 12.03.2024 року на суму 33 705,00грн., акт № 11 від 12.03.2024 року на суму 2 374,75грн., акт № 12 від 19.03.2024 року на суму 34 650,00грн., акт № 13 від 26.03.2024 року на суму 34 650,00грн., акт № 14 від 02.04.2024 року на суму 34 650,00грн., акт № 15 від 09.04.2024 року на суму 34 650,00грн., акт № 16 від 17.04.2024 року на суму 29 715,00грн.

Вищевказані акти були підписані з обох сторін, де також вказали, що сторони одна до одної претензій не мають.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ" були частково оплачені надані послуги відповідно до наступних платіжних інструкцій:

- платіжна інструкція №444 на суму 10 500,00грн.;

- платіжна інструкція №510 на суму 18 500,00грн.;

- платіжна інструкція №802 на суму 29 000,00грн.;

- платіжна інструкція №803 на суму 21 000,00грн.;

- платіжна інструкція №443 на суму 31 500,00грн.;

- платіжна інструкція №574 на суму 20 000,00грн.;

- платіжна інструкція №654 на суму 20 000,00грн.;

- платіжна інструкція №679 на суму 30 000,00грн.;

- платіжна інструкція №880 на суму 13 120,00грн.;

- платіжна інструкція №881 на суму 2 374,75грн.;

- платіжна інструкція №205 на суму 4 650,00грн.;

- платіжна інструкція №182 на суму 10 000,00грн.;

- платіжна інструкція №993 на суму 20 000,00грн.;

- платіжна інструкція №323 на суму 5 000,00грн.

Як зазначає позивач, оплата за надані послуги відповідно до акту № 12 (вартість наданих послуг 34 650,0 грн.) - була проведена з порушення терміну оплати. Оплата за надані послуги відповідно до актів № 13 (вартість наданих послуг 34 650,0 грн.), 14 (вартість наданих послуг 34 650,0 грн.), 15 (вартість наданих послуг 34 650,0 грн.), 16 (вартість наданих послуг 29 715,0 грн.) не була проведена взагалі.

Загальна сума не сплаченої заборгованості ТОВ "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ" перед ФОП Потешний В.В за надані послуги з перевезення пасажирів, складає 133 665,00грн.

Позивачем відповідно до статті 222 Господарського кодексу України направлялась відповідачу претензія, вручення якої підтверджує підпис начальника автотранспортного цеху, відповіді на зазначену претензію позивач не отримував.

На момент подання позовної заяви відповідач коштів не повернув. Докази зворотнього у справі відсутні.

Наведені вище обставини і зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків у розумний строк (частина 1 статті 919 Цивільного кодексу України).

З огляду на наявний в матеріалах справи договір, між сторонами склались правовідносини надання транспортних послуг.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Суд звертає увагу, що у своєму відзиві на позовну заяву, представник відповідача зазначив, що сума заборгованості за надані послуги з перевезення пасажирів за договором №02/01-24 від 02.01.2024р. у розмірі 133 665,00 грн, Відповідачем визнається повністю.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, положення статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 133 665,00грн. визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.5.1.-5.2. перевізник і замовник у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань по цьому Договору несуть взаємну відповідальність у межах, передбачених чинним законодавством України. В разі несплати чи не своєчасної оплати з перевезення пасажирів, визначених сторонами в, що призвело до виникнення заборгованості більше ніж за місяць наданих послуг, Замовник сплачує Перевізнику пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення.

Позивачем складено розрахунок пені за загальний період прострочення з 04.04.2024р. по 10.02.2025р., розмір якої склав 32 468,60грн.

За результатами перевірки складених Позивачем розрахунків, судом встановлено, що нарахування проведено арифметично правильно.

Відповідач просить зменшити розмір нарахованої пені.

Відповідач вважає нараховану суму пені надмірно великою, порівняно з основною сумою заборгованості, окрім того, при розрахунку пені не було враховано майновий стан Відповідача та важливість зобов`язань, які останній виконує перед Державою.

Суд звертає увагу, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тому відповідач не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов`язань, взятих на себе за договором, у зв`язку із отриманням фінансування із бюджетних коштів. Виконання зобов`язання, що виникло на підставі договору повинно здійснюватися на загальних підставах та не порушувати право позивача на отримання коштів за виконані роботи за договором.

Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність державної організації, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №922/541/17, від 03.04.2018 у справі №924/29/17, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17, від 11.04.2018 у справі №915/13/17, від 12.04.2018 у справі №924/22/17).

Відповідно до ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 звертає увагу на те, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Ураховуючи зазначене, суд не погоджується з доводами відповідача.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач не надав суду доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми, доводи Позивача не спростував.

З врахуванням вище викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які, в свою чергу, віднесені до судових витрат.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що 12.01.2025р. між адвокатом Щербань Віктором Сергійовичем та ФОП Потешним Віталієм Володимировичем укладено договір №1 про надання правничої допомоги.

Відповідно до п.1.1 Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати правничу (правову) допомогу, щодо стягнення заборгованості за послуги перевезення пасажирів відповідно до договору про надання транспортних послуг № 02/01-2024 з ТОВ «ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ».

Згідно з п. 2.1 Замовники здійснює оплату послуг Виконавця по наданню правничої допомоги у розмірі 31 000,0 (тридцять одна тисяча) гривень.

Оплата послуг здійснюється не більше двох робочих днів від моменту підписання договору. Ціна послуг Виконавця не включає в себе його витрати понесені у зв`язку з виконанням обов`язків по цьому Договору, тому Замовник повинен оплачувати витрати, необхідні для виконання обов`язків Виконавця. Грошові кошти, визначені у п.2.1. цього Договору, вважаються сплаченими Замовником з моменту отримання замовником квитанції про оплату від виконавця (п.2.2-2.4).

Пунктом 5.1. сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання та дії 12 місяці.

Умови даного Договору можуть бути змінені за взаємною згодою Сторін обов`язковим складанням письмового документу(п.5.2).

Також, 12.02.2025 між адвокатом Щербань Віктором Сергійовичем та ФОП Потешним Віталієм Володимировичем був підписаний детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Акт №1 виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги №1 від 28.08.2024р. за умовами якого клієнтом були отримані такі види правничої допомоги:

- Вивчення матеріалів справи та нормативних актів, вироблення шляхів вирішення спору 2 500,00грн.;

- Надання консультації з питань чинного законодавства 3 750,00грн.;

- Складання позовної заяви про стягнення заборгованості за надання послуг з перевезення пасажирів 15 000,00грн.;

- Підготовка додатків до необхідної кількості примірників позовної заяви для здачі до суду 3750,00грн.;

- Участь у судових засіданнях 6 000,00грн.

З приводу вищезазначеного акту виконаних робіт суд зазначає, що представник позивачанадав детальний опис робіт за договором №1 від 28.08.2024р, хоча в матеріалах справи міститься договір про надання правничої допомоги від 12.01.2025р.

Крім того, суд погоджується з запереченнями відповідача, оскільки Позивачем в Акті виконаних робіт від 12.02.2025 року (далі Акт) вказано перелік наданих послуг та їх вартість: в п. 5 Акту зазначено участь у судових засіданнях та визначено суму за дві години 6000,00 грн. Суд звертає увагу, що справу №904/651/25 визначено малозначною, та, згідно з частинами 1, 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження, а тому участь у судових засіданнях не передбачалась і не відбувалась.

На виконання договору №1 від 12.01.2025р. ФОП Потєшний В.В. оплатив 31 000,00грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 22.01.2025р.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Приписами частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також в порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України надати належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

У постанові від 11.02.2021 у справі № 920/39/20 Верховний Суд вказав, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість, покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У постановах від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20 Верховний Суд також зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Серед іншого, аналізуючи розмір заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21, визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин 6, 7 та 9 статті 129 цього Кодексу.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пунктах 119, 120 постанови від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Враховуючи вказане, у відповідності до вказаних вище норм, дослідивши заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та документи, на підставі яких позивач просить стягнути вказані витрати, господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності та співрозмірності їхнього розміру, та є завищеним, оскільки становить 31 000,00грн., в той час, як:

- зміст позовних вимог та предмет позову в даній справі не охоплюють значної кількості обставин і фактів, а сама справа не відноситься до складних категорій справ;

- обсяг доказів по справі, який підлягав вивченню та аналізу адвокатом, є незначним; справа є нескладною та не потребувала великої кількості часу для досвідченого адвоката;

- справа не є обтяженою великою кількістю доказів та участю великої кількості учасників судового процесу;

- справу було розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

З огляду на викладене, оцінюючи обсяг наданої позивачу правничої допомоги та її вартість, з урахуванням законодавчих критеріїв визначення витрат на професійну правничу допомогу при їх розподілі та заперечень відповідача, а також зважаючи на критерій розумного розміру, що пропагується й застосовується Європейським судом з прав людини, проаналізувавши зміст та вартість наданої в межах даної справи правничої допомоги, та з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також враховуючи сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5 000,00грн.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

Європейський суд з прав людини у справі "Мантованеллі" проти Франції звернув увагу суду на те, що одним із складників справедливого судового розгляду у розумінні ст.6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" є право на змагальне провадження.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню зі стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 133 665,00грн. та пені в розмірі 32 468,60грн.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 3 028,00грн.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Потєшного Віталія Володимировича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ", 50071, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Глазового Павла, буд.15б, суму боргу в розмірі 133 665,00грн. (сто тридцять три тисячі шістсот шістдесят п`ять гривень 00коп.) за отримані послуги з перевезення пасажирів згідно Договору №02/01-2024 від 02 січня 2024 року.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Потєшного Віталія Володимировича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ", 50071, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Глазового Павла, буд.15б, пеню в розмірі 32 468,60грн. (тридцять дві тисячі чотириста шістдесят вісім гривень 60коп.).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Потєшного Віталія Володимировича, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОМАЙН ІНЖИНІРИНГ", 50071, Дніпропетровська обл., м.Кривий Ріг, вул.Глазового Павла, буд.15б, судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00грн. (три тисячі двадцять вісім гривень 00коп.) та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00грн. (п`ять тисяч гривень 00коп.).

В іншій частині заявлених витрат на правничу допомогу відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2025

Суддя С.П. Панна