ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2025 р. Справа№ 910/14318/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Романенко К.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 20.05.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Книголенд»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.02.2025 (повний текст складено 27.02.2025)

у справі № 910/14318/24 (суддя Сергій МУДРИЙ)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Книголенд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перо»

про внесення змін до договору поставки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перо» про внесення змін до договору поставки №14/01/2019-1 від 14.01.2019 та протоколу розбіжностей №14-2 від 14.01.2019 таким чином:

- пункт 2.9. викласти у такій редакції:

« 2.9. Покупець має право повернути постачальнику поставлений товар, а постачальник зобов`язаний прийняти такий товар у наступних випадках: а) якщо товар був повернутий споживачем товару покупцю як неякісний або некомплектний; б) при виявленні покупцем прихованих дефектів; в) якщо товар, який повертається, не був оплачений; г) у випадку, якщо протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки товару покупець не здійснив продаж товару третім особам з незалежних від покупця причин, частина такого нереалізованого товару може бути повернута постачальнику. Для цілей цього пункту договору, під товаром, який може бути повернутий постачальнику, розуміється конкретно визначений товар, жодна одиниця якого не була реалізована третім особам протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки покупцю такого товару постачальником. У такому випадку обов`язок забезпечити перевезення товару та ризики його випадкового знищення покладається на покупця до моменту повернення товару постачальнику; д) закінчення терміну дії договору, в тому числі його дострокове припинення; е) поставлений товар є забороненим до розповсюдження на території України»;

- пункт 2.10. викласти у такій редакції:

« 2.10. Повернення товарів здійснюється за рахунок постачальника, протягом 14 календарних днів з моменту отримання ним письмового повідомлення або повідомлення по електронній пошті, або факсом про таке повернення. Постачальник повинен прийняти товар виключно за умови збереження товарного вигляду такого товару, відсутності будь-яких ушкоджень, подряпин, слідів використання, сторонніх предметів (чеків, надписів, чипів, цінників тощо) тощо. У випадку виявлення таких недоліків нереалізованого товару, або у випадку виявлення, що покупцем було продано третім особам хоча б одну одиницю певного конкретно визначеного товару, постачальник вправі вмотивовано відмовитися від прийняття таких одиниць товару, про що невідкладно письмово повідомляє покупця, а покупець зобов`язаний сплатити у повній мірі вартість такого товару протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання вмотивованої відмови постачальника від прийняття зазначеного товару. Тара і упаковка постачальнику не повертаються. При поверненні товар має бути упакований покупцем в такий спосіб, що забезпечує його схоронність під час транспортування.

Дія цього пункту не поширюється на товар, що має походження або виготовлений та/або випущений у світ, та/або ввозиться з території держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України та заборонений до розповсюдження на території України. Товар, що має походження або виготовлений та/або випущений у світ, та/або ввозиться з території держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України та заборонений до розповсюдження на території України, повертається покупцем та приймається постачальником за будь-яких обставин у строк протягом 14 календарних днів з моменту отримання постачальником письмового повідомлення про намір покупця повернути товар».

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» стверджує, що у зв`язку з істотною зміною обставин - Законом України №2309-IX 19.06.2022 «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення обмежень на ввезення та розповсюдження видавничої продукції, що стосується держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України» внесено зміни, зокрема до статті 281 до Закону України «Про видавничу справу», Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» не має можливості розповсюджувати товар російського видавництва «РОСМЕН», який було поставлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Перо» за договором №14/01/2019-1 від 14.01.2019.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі №910/14318/24 в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявляючи позовні вимоги у цій справі, Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» не просило суд визначати дату внесення змін до договору, а отже визначення судом на власний розсуд за своєю ініціативою цієї дати може свідчити про вихід суду за межі позовних вимог позивача, що є порушенням частини 2 статті 237 ГПК України, як наслідок, внесення змін до договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакцій не призведе до ефективного відновлення прав та інтересів останнього.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свої вимови тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість реалізації товару на території України та несправедливість запропонованих позивачем змін до п. 2.10. договору, що порушують баланс інтересів.

Скаржник звертає увагу, що запропоновані позивачем зміни жодним чином не звільняють позивача від обов`язку забезпечити схоронність товару російського видавництва «РОСМЕН», а також не обмежують відповідача в можливості застосувати до позивача правові наслідки у разі порушення ним зобов`язання, передбаченого ч. 1 ст. 690 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник вказує, що суть позовних вимог зводилась до судового врегулювання договірної процедури повернення нереалізованої частини товару, що втратив споживчі властивості.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 14.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перо» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Книголенд» (далі - покупець) було укладено договір №14/01/2019-1, відповідно пункту 1.1. якого постачальник приймає на себе зобов`язання щодо постачання покупцю, а покупець зобов`язується приймати і оплачувати товари (далі - товар) згідно накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.

Умовами договору сторони передбачили таке.

Згідно з пунктом 2.9. договору (у редакції протоколу розбіжностей №14-2 від 14.01.2019) покупець має право повернути постачальнику поставлений товар, а постачальник зобов`язаний прийняти такий товар у наступних випадках:

а) якщо товар був повернутий споживачем товару покупцю як неякісний або некомплектний;

б) при виявленні покупцем прихованих дефектів;

в) якщо товар, який повертається, не був оплачений;

г) у випадку, якщо протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки товару покупець не здійснив продаж товару третім особам з незалежних від покупця причин, частина такого нереалізованого товару може бути повернута постачальнику. Для цілей цього пункту договору, під товаром, який може бути повернутий постачальнику, розуміється конкретно визначений товар, жодна одиниця якого не була реалізована третім особам протягом 125 (ста двадцяти п`яти) календарних днів з дати поставки покупцю такого товару постачальником. У такому випадку обов`язок забезпечити перевезення товару та ризики його випадкового знищення покладається на покупця до моменту повернення товару постачальнику;

д) закінчення терміну дії договору, в тому числі його дострокове припинення.

Повернення товарів здійснюється за рахунок постачальника, протягом 14 календарних днів з моменту отримання ним письмового повідомлення або повідомлення по електронній пошті, або факсом про таке повернення. Постачальник повинен прийняти товар виключно за умови збереження товарного вигляду такого товару, відсутності будь-яких ушкоджень, подряпин, слідів використання, сторонніх предметів (чеків, надписів, чипів, цінників тощо) тощо. У випадку виявлення таких недоліків нереалізованого товару, або у випадку виявлення, що покупцем було продано третім особам хоча б одну одиницю певного конкретно визначеного товару, постачальник вправі вмотивовано відмовитися від прийняття таких одиниць товару, про що невідкладно письмово повідомляє покупця, а покупець зобов`язаний сплатити у повній мірі вартість такого товару протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання вмотивованої відмови постачальника від прийняття зазначеного товару. Тара і упаковка постачальнику не повертаються. При поверненні товар має бути упакований покупцем в такий спосіб, що забезпечує його схоронність під час транспортування (до пункт 2.10. договору (у редакції протоколу розбіжностей №14-2 від 14.01.2019)).

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання представниками обох сторін і діє до 31.12.2018. Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік, якщо за 15 днів до закінчення терміну жодна зі сторін не повідомила в письмовій формі про його припинення (пункт 9.1.).

Цей договір може бути змінений, доповнений або достроково розірваний за згодою сторін. Зміни та доповнення, які вносяться в договір, розглядаються сторонами протягом 15 днів. Всі зміни і доповнення до цього договору укладаються в письмовій формі та оформляються додатковими угодами, які стають невід`ємною частиною цього договору (пункт 9.2.).

15.08.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перо» з листом №200824, в якому повідомило про зміну істотних обставин та запропонувало внести зміни до договору поставки №14/01/2019-1 від 14.01.2019 шляхом підписання додаткової угоди №1, яка була надана разом із лисом. Факт направлення вказаного повідомлення підтверджується описом вкладення у цінний лист №512 із відтиском календарного штемпеля АТ «Укрпошта» від 15.08.2024 та накладною за №512 від 15.08.2024.

Однак вказаний лист було залишено без відповіді та задоволення.

У зв`язку з невнесенням змін до договору поставки №14/01/2019-1 від 14.01.2019 у добровільному порядку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» звернулось з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Так, відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд внести зміни до договору шляхом доповнення пункту 2.9. додатковою підставою для повернення товару.

Відповідно до частин 1-4 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно зі статтею 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №910/13557/21).

Істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17).

Як на підставу істотних змін обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, позивач посилається на заборону ввезення та розповсюдження видавничої продукції на території України, що стосується держави-агресора.

У процесу виконання договору №14/01/2019-1 від 14.01.2019 позивачу поставлявся товар у період з листопада 2021 року по лютий 2022 року, що встановлено судом у справі №922/1667/23 та не потребує доказуванню.

Позивач стверджує, що у зв`язку з істотною зміною обставин - Законом України №2309-IX 19.06.2022 «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення обмежень на ввезення та розповсюдження видавничої продукції, що стосується держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України» внесено зміни, зокрема до статті 281 до Закону України «Про видавничу справу», Товариство з обмеженою відповідальністю «Книголенд» не має можливості розповсюджувати товар російського видавництва «РОСМЕН», який було поставлено Товариством з обмеженою відповідальністю «Перо» за договором №14/01/2019-1 від 14.01.2019, що в свою чергу призведе до понесення останнім збитків.

Так, 19.06.2022 прийнято та 25.06.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення обмежень на ввезення та розповсюдження видавничої продукції, що стосується держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України», яким внесено зміни до статті 281 Закону України «Про видавничу справу».

Згідно з частиною 1 статті 281 Закону України «Про видавничу справу» забороняється ввезення на митну територію України та/або розповсюдження на її території видавничої продукції, що має походження або виготовлена та/або випущена у світ, та/або ввозиться з території держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України (крім розповсюдження видавничої продукції, що має походження або виготовлена та випущена у світ на тимчасово окупованій території України до її тимчасової окупації), а також книжкових видань, що містять твори, автори яких є або були у будь-який період після 1991 року громадянами держави-агресора, за винятком колишніх громадян держави-агресора, які є (або на момент смерті були) громадянами України і не мають (на момент смерті не мали) громадянства держави-агресора.

Обмеження щодо ввезення видавничої продукції, визначені частинами першою і другою цієї статті, не застосовуються до видавничої продукції, що ввозиться фізичними особами не з метою розповсюдження, за умови дотримання сукупності таких вимог: 1) ввезення видавничої продукції здійснюється в ручній поклажі або супроводжуваному багажі; 2) загальна кількість видавничої продукції не перевищує 10 примірників; 3) видавнича продукція не включена до Реєстру видавничої продукції антиукраїнського змісту (частина 3 статті 281 Закону України «Про видавничу справу»).

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття та набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо встановлення обмежень на ввезення та розповсюдження видавничої продукції, що стосується держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України», яким внесено зміни до статті 281 Закону України «Про видавничу справу», є істотною зміною обставин та є підставою для внесення змін до договору.

Разом з цим, згідно з частиною третьою статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду про зміну договору законної сили.

За приписами частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України диспозитивність полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 5 статті 188 Господарського кодексу України встановлено, що якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Визначене цією нормою право на встановлення іншого строку (дати) набрання чинності за рішенням суду не надає суду право визначати відповідну дату на власний розсуд і за своєю ініціативою, адже як зазначалось вище, закріплений у статті 14 ГПК України принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Тобто, визначити можливість розірвання договору та внесення змін до договору з відповідної дати суд може лише за заявою позивача в межах визначених ним вимог та доводів. В іншому випадку за рішенням суду договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного господарського суду №916/3205/22 від 15.11.2023).

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи позовні вимоги у цій справі, позивач взагалі не просив суд визначати дату внесення змін до договорів, а отже в разі визначення судом на власний розсуд за своєю ініціативою такої дати свідчить про вихід суду за межі позовних вимог позивача.

Статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У відповідності до положень пункту 9.2. договору всі зміни і доповнення до цього договору укладаються в письмовій формі та оформляються додатковими угодами, які стають невід`ємною частиною цього договору.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки прохальна частина позову не відповідає вищезазначеним положенням договору, а викладення судом резолютивної частини рішення, яка не відповідає прохальній частині позову, є виходом за межі повноважень суду та є порушенням принципів господарського судочинства, закріплених статтями 13-15 ГПК України.

Крім того, позивач просив внести зміни до договору шляхом доповнення пункту 2.10. новим абзацом у такій редакції: «Дія цього пункту не поширюється на товар, що має походження або виготовлений та/або випущений у світ, та/або ввозиться з території держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України та заборонений до розповсюдження на території України. Товар, що має походження або виготовлений та/або випущений у світ, та/або ввозиться з території держави-агресора, Республіки Білорусь, тимчасово окупованої території України та заборонений до розповсюдження на території України, повертається покупцем та приймається постачальником за будь-яких обставин у строк протягом 14 календарних днів з моменту отримання постачальником письмового повідомлення про намір покупця повернути товар».

Виходячи з положень пункту 2.10. договору (у редакції протоколу розбіжностей), запропонованими змінами скасовується застереження щодо умов повернення товару в частині збереження товарного вигляду такого товару, відсутності будь-яких ушкоджень, подряпин, слідів використання, сторонніх предметів (чеків, надписів, чипів, цінників тощо) тощо.

За доводами скаржника, запропоновані позивачем зміни жодним чином не звільняють останнього від обов`язку забезпечити схоронність товару російського видавництва «РОСМЕН», а також не обмежують відповідача в можливості застосувати до позивача правові наслідки у разі порушення ним зобов`язання, передбаченого ч. 1 ст. 690 Цивільного кодексу України.

При цьому, скаржник вказує, що суть позовних вимог зводилась до судового врегулювання договірної процедури повернення нереалізованої частини товару, що втратив споживчі властивості.

За частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товару, переданого продавцем, він зобов`язаний забезпечити схоронність цього товару, негайно повідомивши про це продавця (частина 1 статті 690 ЦК України).

Колегія суддів, звертає увагу учасників судового процесу, що згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У статті 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що запропоновані позивачем зміни до пункту 2.10. договору є явно несправедливими та порушують баланс інтересів сторін, оскільки згідно з частиною 2 статті 281 Закону України «Про видавничу справу» видавнича продукція, випущена у світ державною мовою держави-агресора, що не підпадає під обмеження, визначені частиною першою цієї статті, та інші обмеження, визначені законодавством, може бути ввезена на митну територію України та розповсюджена на її території за умови наявності відповідного дозволу, передбаченого цією статтею.

Однак, жодних доказів наявності чи відсутності відповідного дозволу матеріали справи не містять.

Щодо вимоги позивача про внесення змін до протоколу розбіжностей слід зазначає таке.

Згідно з частинами 4-6 статті 181 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення договору) за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Отже, протокол розбіжностей це документ, який укладається між сторонами на стадії укладення господарського договору та в разі його погодження стає його невід`ємною частиною.

Разом з цим, одночасне внесення змін до договору і до протоколу розбіжностей є недоцільним, оскільки, договір та протокол розбіжностей до нього є одним цілим, тобто його невід`ємною частиною.

Крім того, ані розділом 9 договору поставки, ані приписами статей 651-654 Цивільного кодексу України та статтею 188 Господарського кодексу України не передбачено порядку внесення змін до протоколу розбіжностей.

Колегія суддів вважає даний висновок суд першої інстанції законним та обґрунтованим.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі №910/14318/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Книголенд» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі №910/14318/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі №910/14318/24 залишити без змін.

Матеріали справи №910/14318/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 22.05.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

А.О. Мальченко