ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 908/1390/19(908/2964/21)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Пєсков В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи:

позивача - Лук`янов В.Б.,

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - не з`явився,

відповідача-3 - Безух А.М.,

третьої особи - Шеремета Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегатрейд 13"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 (колегія суддів у складі: Чередко А.Є. - головуючий, Іванов О.Г., Мороз В.Ф.)

у справі №908/1390/19(908/2964/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс ВВ"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кур`єр Україна"; 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегатрейд 13"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ"

про визнання недійсними договору поставки, договору про зміну кредитора, виключення відомостей з реєстру кредиторських вимог

в межах справи №908/1390/19

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС",

ВСТАНОВИВ:

Хід розгляду справи

1. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.06.2019 відкрито провадження у справі №908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" (далі - ТОВ "Мегаполіс ДКС"), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, відкрито процедуру санації ТОВ "Мегаполіс ДКС" відповідно до вимог ст. 94 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

2. Постановою Господарського суду Запорізької області від 24.09.2019 припинено процедуру санації ТОВ "Мегаполіс ДКС", визнано ТОВ "Мегаполіс ДКС" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором ТОВ "Мегаполіс ДКС" призначено арбітражного керуючого Бандуру І.В.

3. 17.08.2021 ухвалою Господарського суду Запорізької області, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2022, визнано кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс ВВ" (далі - ТОВ "Альянс ВВ") до боржника у розмірі 95510502,08 грн основного боргу - 4 черга задоволення, пені у розмірі 71785856,20 грн - 6 черга задоволення та 4204,00 грн судового збору - 1 черга задоволення; решту заявлених кредиторських вимог у розмірі 18491134,62 грн відхилено.

4. Постановою Верховного Суду постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.01.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 17.08.2021 скасовано, справу №908/1390/19 в частині розгляду кредиторських ТОВ "Альянс ВВ" до ТОВ "Мегаполіс ДКС" передано на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.

5. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.03.2023 визнано кредиторські вимоги ТОВ "Альянс ВВ" у розмірі 95510502,08 грн основного боргу (четверта черга задоволення), 71785856,20 грн пені (шоста черга задоволення). Зобов`язано ліквідатора включити вимоги ТОВ "Альянс ВВ" до реєстру вимог кредиторів відповідно до вимог Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). Зобов`язано ліквідатора включити витрати заявника по сплаті судового збору за подання заяви у розмірі 4204,00 грн до реєстру вимог кредиторів відповідно до вимог КУзПБ. В іншій частині заяви відмовлено.

Стислий виклад позовних вимог

6. У жовтні 2021 року ТОВ "Альянс ВВ" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до ТОВ "Мегаполіс ДКС", Товариства з обмеженою відповідальністю "Кур`єр Україна" (далі - ТОВ "Кур`єр Україна"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегатрейд 13" (далі - ТОВ "Мегатрейд 13") про визнання недійсними договору поставки, договору про зміну кредитора, виключення відомостей з реєстру кредиторських вимог, для розгляду в межах справи №908/1390/19 про банкрутство відповідача-1.

7. Мотивуючи заявлені вимоги, ТОВ "Альянс ВВ" вказує на те, що спірний договір поставки №3/09-18 від 03.09.2018, укладений між ТОВ "Мегаполіс ДКС" та ТОВ "Кур`єр Україна", є фіктивним, оскільки внутрішня воля сторін при вчиненні правочину не відповідає її зовнішньому прояву. Позивач зазначає, що договір поставки нібито заздалегідь умисно укладений сторонами без наміру створення правових наслідків.

8. Позивач вважає, що повноваження підписантів договору не підтверджені додатковими документами. Крім того, на думку позивача, договір поставки та додатки до нього містять помилки щодо його оформлення, зокрема, в частині зазначення строку дії, в частині визначення статусу платника податків сторін договору, а також в частині визначення кількості поставленого товару у специфікації №1, замовленні №1, рахунку-фактурі №03/09-18, видатковій накладній №07/09-18 та вимозі №1 від 03.01.2019.

9. Також позивач, спираючись на наведені вище доводи, зазначає, що спірний договір поставки укладений на шкоду кредиторам ТОВ "Мегаполіс ДКС" з метою набуття контролю в процедурі банкрутства та впливу на рішення комітету кредиторів.

Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

10. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 у задоволенні позову відмовлено.

11. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог господарський суд виходив з недоведеності позивачем нереальності господарської операції з поставки продукції за договором поставки.

12. Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "СІТІ ЛПГ" (далі - ТОВ "СІТІ ЛПГ"), як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ "Альянс ВВ" у повному обсязі.

13. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2024 відмовлено ТОВ "СІТІ ЛПГ" у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023. Апеляційну скаргу ТОВ "СІТІ ЛПГ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 повернуто заявнику.

14. Постановою Верховного Суду від 09.07.2024 ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2024 скасовано, а справу передано до Центрального апеляційного господарського суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "СІТІ ЛПГ" на рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023.

15. Передаючи справу для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що висновки господарського суду апеляційної інстанції щодо неповажності пропуску строку на подання апеляційної скарги у цій справі зроблені без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №454/1883/22 про те, що надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонено, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судового рішення у порядку, передбаченому ст. 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Якщо суд надіслав рішення на електронну адресу, яку зазначив учасник справи, це можна вважати додатковим засобом інформування учасника справи, який посилює реалізацію гарантії учасника бути обізнаним про свою справу. Однак це не звільняє суд від обов`язку надіслати учаснику справи повне рішення у спосіб, встановлений процесуальним законом.

16. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ТОВ "СІТІ ЛПГ". Апеляційну скаргу ТОВ "СІТІ ЛПГ" задоволено частково. Скасовано рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 та ухвалено нове рішення. Позов ТОВ "Альянс ВВ" задоволено частково. Визнано недійсним договір поставки №03/09-18 від 03.09.2018, укладений між ТОВ "Мегаполіс ДКС" та ТОВ "Кур`єр Україна". Визнано недійсним договір про зміну кредитора (відступлення права вимоги) від 12.04.2021, укладений між ТОВ "Кур`єр Україна" та ТОВ "Мегаполіс ДКС". В решті позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судового збору.

17. Частково задовольняючи позовні вимоги, господарський суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявні у справі первинні документи на підтвердження господарської операції за договором поставки, а саме видаткова накладна №07/09-18 від 07.09.2018, не підтверджують її реальне вчинення.

18. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір поставки має ознаки фраудаторного і фіктивного правочину.

19. З огляду на правомірність позовних вимог про визнання недійсним договору поставки, суд апеляційної інстанції також зазначив, що підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги) від 12.04.2021, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору поставки.

20. Вирішуючи питання про те, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків ТОВ "СІТІ ЛПГ", суд апеляційної інстанції встановив, що ТОВ "СІТІ ЛПГ" також є кредитором банкрута, вимоги якого визнані ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2023 у справі №908/1390/19.

21. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів ТОВ "СІТІ ЛПГ", що відповідно до ст.ст. 50, 254, 277 ГПК України, є підставою для його залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника

22. ТОВ "Мегатрейд 13" (далі - скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025, а рішення Господарського суду Запорізької області від 10.10.2023 залишити в силі.

23. У касаційній скарзі скаржник зазначає обставини, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

24. Так, скаржник вважає, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, а саме приписів п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, без врахуванням висновків Верховного Суду, що викладений у постановах від 14.08.2019 у справі №62/112, від 16.01.2020 у справі №925/1600/16, від 06.10.2020 у справі №910/21451/16, від 23.11.2020 у справі №914/1643/19, від 11.01.2021 у справі №925/1600/16 щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах. Однак, всупереч зазначеній усталеній правовій позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не залучив ТОВ "СІТІ ЛПГ" до участі як третю особу і не встановив яким чином рішення суду першої інстанції від 10.10.2023 порушує його права.

25. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції розглянув справу без врахування висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), 19.02.2021 у справі №904/2979/20, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 27.07.2021 у справі №910/9177/20, від 21.09.2021 у справі №910/292/20(910/14219/20), від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 29.06.2021 у справі №910/23097/17, від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц, від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, від 18.05.2023 у справі №908/3468/13, від 27.07.2021 у справі №910/9177/20 щодо застосування ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стосовно права особи на звернення до суду із позовом про визнання правочину недійсним; без врахування висновків Верховного Суду, що викладені у постановах від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19), від 06.07.2023 у справі №903/6/21(903/610/22) щодо фраудаторного правочину у подібних правовідносинах (застосування ст.ст. 3, 13, 234 ЦК України, ст. 7 КУзПБ); не враховано висновки Верховного Суду щодо податкових правопорушень (застосування ст. 109 Податкового кодексу України), які вкладені у постановах від 07.06.2023 у справі №916/334/22, від 18.01.2022 у справі №910/20686/20; не враховано висновків Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 29.08.2019 у справі №905/2245/817, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 у подібних правовідносинах.

26. Скаржник вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували реальність господарської операції щодо поставки продукції за договором №03/09-18 від 03.09.2018 або свідчили б про недостовірність первинних документів, складених між ТОВ "Кур`єр Україна" та ТОВ "Мегаполіс ДКС".

27. Також скаржник зауважує на тому, що дійсність вимог ТОВ "Кур`єр Україна" до ТОВ "Мегаполіс ДКС" визнана судом під час постановлення ухвали від 15.08.2019 у справі №908/1390/19.

28. Крім того, скаржник зазначає про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки №03/09-18 від 03.09.2018 заявлені після спливу позовної давності та без клопотання про поновлення зазначеного строку.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

29. Ліквідатор ТОВ "Мегаполіс ДКС" подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025.

30. Ліквідатор вказує, що апеляційний господарський суд, залучивши ТОВ "СІТІ ЛПГ" до участі у справі як третю особу та розглянувши його апеляційну скаргу по суті діяв відповідно до усталеної практики Верховного Суду та ЄСПЛ, а також принципів процесуальної економії та ефективного судового захисту.

31. На думку ліквідатора, підхід апеляційного суду повністю відповідає правовій позиції, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, згідно з якою вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника кваліфікується як зловживання правом власності, що суперечить ст. 13 ЦК України.

32. У відзиві вказано про те, що ТОВ "СІТІ ЛПГ" є конкурсним кредитором ТОВ "Мегаполіс ДКС" у справі про банкрутство (вимоги визнані ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2023 у справі №908/1390/19), тому він має правовий інтерес у належному формуванні конкурсної маси та обґрунтованості інших кредиторських вимог, оскільки це безпосередньо впливає на обсяг задоволення його власних вимог. Апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, всебічно проаналізував обставини укладення договору поставки №03/09-18 від 03.09.2018 між ТОВ "Мегаполіс ДКС" та ТОВ "Кур`єр Україна" і правомірно встановив наявність ознак фраудаторності.

33. ТОВ "Альянс ВВ" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 залишити без змін.

34. ТОВ "Альянс ВВ" вказує, що апеляційний суд повно та всебічно дослідив умови договору поставки та договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги), а також долучені до позовної заяви докази та правильно встановив, що первинні документи не відповідають умовам договору поставки, складені формально, не відображають достовірну інформацію, а в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право власності ТОВ "Кур`єр Україна" на продукцію, що нібито була поставлена боржнику за спірним договором.

35. ТОВ "СІТІ ЛПГ" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 залишити без змін.

36. ТОВ "СІТІ ЛПГ" зауважує, що у постановах, на які посилається скаржник, вирішувалось питання застосування апеляційним судом п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України при оскаржені рішення суду першої інстанції особою, яка не брала участі під час розгляду справи в суді першої інстанції у спорах, які розглядались в позовному провадженні поза межами розгляду справи про банкрутство. У даному ж випадку у відокремленому позовному провадженні, яке розглядається в межах справи про банкрутство, апеляційну скаргу подано ТОВ "СІТІ ЛПГ", яке є кредитором банкрута.

37. ТОВ "СІТІ ЛПГ" вважає, що провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможним боржником. При цьому, обов`язковим завданням провадження у справі про банкрутство є справедливе задоволення усієї сукупності вимог кредиторів в порядку черговості встановленому законом. Тому провадження у справах про банкрутство об`єктивно формується на засадах конкуренції кредиторів.

38. ТОВ "СІТІ ЛПГ" звертає увагу на постанову від 02.10.2019 справі №910/9535/18, в якій Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у п. 158 сформував правовий висновок, згідно з яким кредитор у справі має право оскаржити судове рішення у справі, в якій він не є учасником, у разі впливу цього рішення на наповнення конкурсної маси боржника, розподілення її між кредиторами та формування вимог кредиторів.

39. На думку ТОВ "СІТІ ЛПГ", доводи касаційної скарги зводяться лише до незгоди з судовим рішенням та не містять жодних доказів порушення апеляційним судом норм матеріального або процесуального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

40. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовних вимог про визнання недійсним договору поставки та договору про зміну кредитора, оскільки саме в цій частині оскаржується постанова суду апеляційної інстанції.

Щодо права ТОВ "СІТІ ЛПГ" на подання апеляційної скарги

41. Так, першочергово перед Верховним Судом постало питання щодо права кредитора боржника на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у відокремленому позовному провадженні в межах справи про банкрутство, учасником якого цей кредитор не є.

42. Перевіряючи правильність висновків господарського суду апеляційної інстанції щодо права ТОВ "СІТІ ЛПГ" на подання апеляційної скарги на судове рішення у справі, учасником якого він не був, Верховний Суд виходить з такого.

43. Обґрунтовуючи своє право на оскарження рішення суду першої інстанції від 10.10.2023, ТОВ "СІТІ ЛПГ" мотивувало це тим, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2023 визнано його кредиторські вимоги у справі №908/1390/19 про банкрутство ТОВ "Мегаполіс ДКС", а від ймовірного позитивного вирішення позову у справі, що переглядається, стане можливе задовольнити кредиторські вимоги ТОВ "СІТІ ЛПГ".

44. Верховний Суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього суду; вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

45. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

46. При цьому "право на суд" та право на "доступ до суду" не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише у такий спосіб та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v Greece (Філіс проти Греції), §59; De Geouffre de la Pradelle v France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), §28, і Stanev v Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], §229).

47. Стаття 129 Конституції України до основних засад судочинства відносить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

48. Тобто конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

49. Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем у ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

50. Реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 №11-рп/2007).

51. Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

52. Конституційні гарантії захисту прав та інтересів в апеляційній інстанції конкретизовано в главі 1 розділу І, главі 1 розділу ІV ГПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного оскарження судових рішень у господарському судочинстві.

53. Частина 1 ст. 254 ГПК України визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, і поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

54. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції можуть подавати учасники справи відповідно до цього Кодексу та Кодексу України з процедур банкрутства.

55. У розумінні наведених норм процесуального права судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи. Таким судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї із сторін спору.

56. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

57. Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги.

58. Такі правові висновки є усталеними в практиці Верховного Суду та викладені, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №921/730/13-г/3, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №904/897/19, Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №910/9016/16, від 21.07.2020 у справі №914/1971/18, від 22.03.2023 у справі №905/1397/21, від 11.03.2024 у справі №922/5628/14.

59. Якщо ж після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України (близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №62/112, від 11.07.2019 у справі №911/2635/17, від 16.01.2020 у справі №925/1600/16, від 06.10.2020 у справі № 910/21451/16, від 01.04.2021 у справі №910/17428/19, від 16.07.2021 у справі №908/570/20, від 29.06.2022 у справі №910/6065/18).

60. У цій справі Верховний Суд констатує що ні мотивувальна, ні резолютивна частини рішення Запорізької області від 10.10.2023 не містять висновків про права та обов`язки ТОВ "СІТІ ЛПГ", а тому ТОВ "СІТІ ЛПГ" не має права на апеляційне оскарження цього рішення в статусі особи, щодо прав та обов`язків вирішено питання таким судовим рішенням.

61. Аналогічного висновку щодо відсутності права на апеляційне оскарження рішення в статусі особи, щодо прав та обов`язків вирішено питання таким судовим рішенням за подібних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 12.09.2024 у справі №916/510/24.

62. Однак, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що господарський суд апеляційної інстанції здійснив перегляд судового рішення за апеляційною скаргою ТОВ "СІТІ ЛПГ" на рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, зазначивши, що рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів ТОВ "СІТІ ЛПГ", оскільки ТОВ "СІТІ ЛПГ" є кредитором боржника.

63. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскаржуване в апеляційному порядку рішення про відмову у задоволенні позову стосується прав та інтересів кредитора боржника.

64. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду кредитор у справі про банкрутство має право оскаржити судове рішення у справі, в якій він не є учасником, у разі впливу цього рішення на наповнення конкурсної маси боржника, розподілення її між кредиторами та формування вимог кредиторів (подібний правовий висновок викладений у постановах від 02.10.2019 у справі №910/9535/18, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 24.09.2020 у справі №909/548/16, від 04.07.2023 у справі №910/24550/13, від 10.04.2025 у справі №924/1351/20(924/1000/24), від 12.09.2024 у справі №916/510/24, на які в тому числі посилаються у відзивах на касаційну скаргу учасники справи).

65. У зв`язку з викладеним, Верховний Суд відхиляє протилежні доводи скаржника про те, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, а саме приписів п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, без врахування висновків Верховного Суду, що викладений у постановах від 14.08.2019 у справі №62/112, від 16.01.2020 у справі №925/1600/16, від 06.10.2020 у справі №910/21451/16, від 23.11.2020 у справі №914/1643/19, від 11.01.2021 у справі №925/1600/16, оскільки у наведених постановах вирішувалось питання застосування апеляційним судом п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України при оскаржені рішення суду першої інстанції особою, яка не приймала участі під час розгляду справи в суді першої інстанції у спорах, які розглядались в позовному провадженні поза межами розгляду справи про банкрутство. У даному ж випадку у відокремленому позовному провадженні, яке розглядається в межах справи про банкрутство, апеляційну скаргу подано ТОВ "СІТІ ЛПГ", яке є кредитором банкрута, а тому підлягає врахуванню інша правова позиція Верховного Суду.

66. У цьому зв`язку Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про залучення ТОВ "СІТІ ЛПГ" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

67. Отже, доводи скаржника у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції не залучив ТОВ "СІТІ ЛПГ" до участі у справі як третю особу та не встановив яким чином рішення суду першої інстанції від 10.10.2023 порушує його права є такими, що не відповідають дійсності.

Щодо вирішення спору по суті

68. Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

69. Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

70. Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

71. Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

72. Звертаючись до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсними договору поставки, позивач як на правову підставу позову послався на ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) та вказав про фраудаторність цього договору, зокрема вказував, що внаслідок його укладення боржник став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

73. Верховний Суд звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, відповідно до якої при вирішенні спору про визнання правочину недійсним, відповідність чи невідповідність такого правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом щодо законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

74. Приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 №4212-VІ, який набрав чинності 19.01.2013, а до правовідносин, які склалися до 19.01.2013 - Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції Закону від 30.06.1999 №784-XIV, чинній до 19.01.2013.

75. Господарський суд апеляційної інстанції врахував вказану правову позицію судової палати для розгляду справ про банкрутство від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 та від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, а також те, що спірний договір поставки укладений між ТОВ "Мегаполіс ДКС" та ТОВ "Кур`єр Україна", 03.09.2018, а провадження у справі про банкрутство ТОВ "Мегаполіс ДКС" відкрито 25.06.2019, тобто до введення в дію КУзПБ, тому до позовних вимог про визнання недійсним спірного правочину боржника має застосовуватися ст. 20 Закону про банкрутство.

76. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається як на загальні підстави для визнання недійсними правочинів, передбачені ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, а також на спеціальні підстави для визнання недійсним правочину, передбачені ст. 20 Закону про банкрутство.

77. Відповідно до ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

78. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

79. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

80. Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

81. Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

82. Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

83. Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

84. Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

85. У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

86. Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок: "Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

87. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом".

88. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

89. Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

90. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

91. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

92. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

93. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

94. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

95. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

96. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

97. Боржник, який відчужує активи (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.07.2021, у справі №927/531/18 від 29.09.2021 у справі №456/604/17, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19), від 19.07.2022 у справі №904/6251/20(904/316/21).

98. Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони критично зменшили платоспроможність боржника, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

99. Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 02.06.2021 у справі №904/7905/16).

100. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

101. Так, господарський суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача виходив з недоведеності позивачем нереальності господарської операції з поставки продукції за договором та встановлення обґрунтованості підстав та дійсності вимог за цією операцією в ухвалі від 15.08.2019.

102. Водночас, на відміну суду першої інстанції суд апеляційної інстанції додатково встановив, що:

- підставою для звернення ТОВ "Мегаполіс ДКС" до Господарського суду Запорізької області із заявою про порушення (відкриття) справи про банкрутство з метою проведення процедури санації в порядку ст. 94 Закону про банкрутство була наявність у боржника заборгованості, перед двома кредиторами: ТОВ "Лісандра" та ТОВ "Кур`єр Україна" на загальну суму 2322143,00 грн;

- ТОВ "Лісандра" не зверталося до Господарського суду Запорізької області із заявою про визнання грошових вимог, отже фактично єдиною підставою для неплатоспроможності ТОВ "Мегаполіс ДКС" та відкриття провадження у справі про банкрутство стала наявність зобов`язання перед ТОВ "Кур`єр Україна" за спірним договором поставки, визнання якої у справі про банкрутство також впливає на задоволення кредиторських вимог інших кредиторів;

- покупцем було складено замовлення №1 від 03.09.2018 на постачання продукції (металу) на суму 1374345,00 грн, а також між сторонами підписано специфікацію №1 до договору поставки, якою вони визначили кількість та ціну продукції (металу) на суму 1374345,00 грн, однак всупереч умовам п. 5.1 договору сторони не визначили ні сторони, яка здійснює транспортування продукції, ні місця її постачання;

- на підтвердження виконання договору між сторонами було підписано видаткову накладну №07/09-18 від 07.09.2018, згідно з якою постачальник виписав, а покупець отримав метал кількістю 20,734 т на загальну суму 1374345,00 грн, однак будь-яких доказів фактичного постачання ТОВ "Кур`єр Україна" на користь боржника металу загальною кількістю 20,734 т, зокрема товаро-транспортних накладних, договорів перевезення чи експедиції, довіреностей на отримання товаро-матеріальних цінностей, а також оформлення такої господарської операції у податковому та бухгалтерському обліку ТОВ "Кур`єр Україна" та ТОВ "Мегаполіс ДКС" матеріали справи не містять;

- в матеріалах справи відсутня податкова накладна, передача якої разом з продукцією передбачена п. 5.1 договору, натомість наявний лист ГУ ДПС у Одеській області від 10.01.2022, направлений у відповідь на запит Господарського суду Запорізької області, згідно з яким ТОВ "Кур`єр Україна" анульовано свідоцтво платника ПДВ з 05.02.2015 з причини "відсутність підтвердження місцезнаходження юридичної особи", а підприємство не звітує до податкової з 2015 року;

- всупереч умовам п. 7.1 договору поставки передача продукції згідно з видатковою накладною №07/09-18 від 07.09.2018 була здійснена до проведення покупцем 100% передоплати вартості партії продукції, оскільки заборгованість за поставку цієї продукції і була підставою для звернення ТОВ "Кур`єр Україна" з заявою з грошовими вимогами до ТОВ "Мегаполіс ДКС" у справі про банкрутство;

- відсутні докази реальності господарської операції та первинні документи на підтвердження господарської операції за спірним договором, а видаткова накладна №07/09-18 від 07.09.2018 не підтверджує її реальне вчинення, не розкриває внутрішню суть господарської операції, не відображає справжність та економічну вигоду господарської операції, тому не відповідає критеріям первинних документів, що в кінцевому рахунку свідчить про нереальність спірної господарської операції.

- відсутні в матеріалах справи документи, які б підтверджували право власності ТОВ "Кур`єр Україна" на продукцію, що нібито була поставлена боржнику за спірним договором, наявність фінансових, трудових, технічних та технологічних ресурсів для придбання цієї продукції та її постачання боржнику, залучення третіх осіб для поставки товару, наявність в боржника ділової мети для придбання такої продукції та її використання у подальшій господарській діяльності.

103. Верховний Суд враховує, що у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

104. З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору поставки, оскільки спірний договір поставки має усі ознаки фраудаторного правочину, вчиненого його сторонами всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам ТОВ "Мегаполіс ДКС" шляхом створення передумов для відкриття провадження у справі про банкрутство, визнання в ній неіснуючих кредиторських вимог з метою контролю над процедурою банкрутства, надання "дружньому кредитору" переваги у кількості голосів на засіданні зборів/комітеті кредиторів в ініційованій в подальшому справі про банкрутство та унеможливлення задоволення вимог інших кредиторів. Оскільки вимога про визнання недійсним договору про зміну кредитора (відступлення права вимоги) є похідною від вимоги про визнання недійсним договору поставки, господарський суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і в цій частині.

105. Проаналізувавши висновки, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду в частині наявності підстав для скасування оскаржуваної постанови щодо задоволення позову, які, за твердженням скаржника не були враховані апеляційним господарським судом, Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що суд ухвалив оскаржувану постанову без урахування таких висновків, оскільки зміст оскаржуваної постанови не суперечить висновкам, на які посилається скаржник, водночас у постанові враховано специфіку процедури банкрутства боржника, передбачену спеціальним законодавством щодо банкрутства та роль в ній кредитора банкрута.

106. Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували реальність господарської операції щодо поставки продукції за договором або свідчили б про недостовірність первинних документів, складених між ТОВ "Кур`єр Україна" та ТОВ "Мегаполіс ДКС", оскільки саме скаржник та інші відповідачі у справі не довели реальності господарської операції за договором поставки.

107. Також Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника щодо дійсності вимог ТОВ "Кур`єр Україна" до ТОВ "Мегаполіс ДКС", які визнані судом під час постановлення ухвали від 15.08.2019 у справі №908/1390/19, оскільки визнання кредиторських вимог на підставі відповідного договору не обмежує право сторони договору або іншої заінтересованої сторони (арбітражного керуючого, кредитора) оспорити цей договір в судовому порядку.

108. Стосовно доводів скаржника про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки заявлені після спливу позовної давності та без клопотання про поновлення зазначеного строку, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

109. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

110. Відповідно до наявних матеріалів справи, відповідачі до винесення рішення у справі по суті спору відповідну заяву суду не подали.

111. Враховуючи, що: - положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні, тобто заява сторони у спорі про застосування позовної давності підлягає заявленню в суді першої інстанції; - позовна давність застосовується виключно до ухвалення рішення судом першої інстанції; - суд за власною ініціативою не має право застосовувати позовну давність, доводи скаржника на стадії касаційного перегляду справи про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки заявлені після спливу позовної давності, не можуть братися Верховним Судом до уваги.

112. Крім того, з урахуванням вимог ст. 300 ГПК України, твердження скаржника у касаційній скарзі про неповноту дослідження обставин та ненадання оцінки іншим доказам у справі, відхиляються Верховним Судом, оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій про те, що договір поставки містить ознаки фраудаторного договору, а їх наслідки спрямовані на завдання шкоди кредиторам боржника.

113. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних постанови та рішення, як і аргументи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування таких норм, не знайшли свого підтвердження за під час касаційного перегляду справи.

114. У контексті вказаної практики Верховний Суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

115. Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

116. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, - без змін.

Судові витрати

117. У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегатрейд 13" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 у справі №908/1390/19(908/2964/21) в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

3. Поновити дію постанови Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 у справі №908/1390/19(908/2964/21).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Пєсков