ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Дніпро Справа № 904/6740/20 (904/3660/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Мороза В.Ф.,

при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 (суддя Соловйова А.Є.) у справі № 904/6740/20 (904/3660/23)

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Доброульянівка»

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром"

відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро"

про визнання недійсним правочину та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області на стадії ліквідаційної процедури перебуває справа № 904/6740/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Доброульянівка», провадження в якій відкрито 11.02.2021 за заявою кредитора Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія" Інгосстрах"; повноваження ліквідатора з 15.07.2021 виконує арбітражний керуючий Чичва О.С.

10.07.2023 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява кредитора банкрута - Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Доброульянівка», відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром", відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" про визнання недійсним правочину та витребування майна, в якому кредитор просив:

- визнати недійсним Акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: № ДО/4/3 виданий 04.11.2017, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37946121 від 04.11.2017, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Тамарою Віталіївною укладений між ТОВ «Доброульянівка» (адреса: Проспект Праці, будинок 2Т, кімната 7, місто Дніпро, 49040, ідентифікаційний код: 35079048) та ТОВ "Цукорпром" (адреса: вулиця Гусенко, будинок 50, місто Дніпро, 49000, ідентифікаційний код: 32737762) в частині передачі, як вкладу об`єкту нерухомого майна розташованого за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, будинок 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля, літ."а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" - ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" - замощення, №1 -огорожа, реєстраційний номер 203;

- витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" (адреса: вулиця Центральна, будинок 5А, село Улянівка, Олександрійський район, Кіровоградська область, 28065, ідентифікаційний код: 41664323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Доброульянівка» (адреса: Проспект Праці, будинок 2Т, кімната 7, місто Дніпро, 49040, ідентифікаційний код: 35079048) наступне нерухоме майно, що розташоване за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, будинок 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля. літ."а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" -ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" - замощення, №1-огорожа, реєстраційний номер 203.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024р. у справі № 904/6740/23 (904/3660/23) в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ) до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Доброульянівка» (49040, м. Дніпро, пр. Праці, буд. 2, кім. 7, ), відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" (49000, м. Дніпро, вул. Гусенко, буд.50, ), відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю «Доброульянівка» (28065, Кіровоградська обл., Олександрійський район, с. Ульянівка, вул. Центральна, 5А, ) про визнання недійсним правочину та витребування майна - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", у якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у справі № 904/6740/23 (904/3660/23) скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позовної заяви.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема вказує наступне:

- висновок суду першої інстанції про відсутність заборгованості ТОВ «Доброульянівка» перед позивачем за укладеним кредитним договором станом на момент вчинення оскаржуваного правочину є необгрунтованим, оскільки наявність заборгованості боржника перед АТ КБ ПриватБанк за кредитним договором підтверджується рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/1640/18 від 18.07.2018 року, згідно якого Кредитний договір було розірвано та присуджено стягнути з ТОВ Доброульянівка на користь АТ КБ ПриватБанк заборгованість у розмірі 124 739 517, 77 грн.;

- висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для ствердження про фраудаторність правочину по передачі активів ТОВ «Доброульянівка» до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" та законність набуття ТОВ "Улянівка-Агро" права власності на спірне нерухоме майно здійснено внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та вони не відповідають встановленим обставинам справи, якими підтверджується відчуження боржником свого майна при наявності невиконаного зобов`язання перед банком, що призвело до неможливості погашення вимог кредитора та свідчить про зловживання відповідачами своїми цивільними правами;

- оспорюваний правочин був укладений не для настання реальних наслідків, що обумовлені даним правочином, а вчинений з метою ухилення ТОВ «Доброульянівка» від виконання зобов`язань перед кредиторами, при цьому діючий власник вказаного майна ТОВ "Улянівка-Агро" був обізнаний про дійсну (очевидну) мету вчиненого правочину та свідомо допусках настання ризиків визнання його недійсним, тому не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.02.2024 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Коваль Л.А., суддів Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.03.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у справі № 904/6740/23 (904/3660/23), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 06.06.2024р.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2024р. відкладено розгляд апеляційної скарги в судове засідання на 08.08.2024р.

Судове засідання, призначене на 08.08.2024 не відбулось у зв`язку з перебуванням на лікарняному члена колегії у справі - головуючого судді Коваль Л.А.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному головуючого судді Коваль Л.А., 10.09.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за результатами якого, для вирішення питання щодо визначення іншої дати судового засідання, визначено новий склад суду: головуючий суддя Парусніков Ю.Б., судді Чередко А.Є., Верхогляд Т.А., яким ухвалою від 16.09.2024р. розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 14.11.2024р.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Коваль Л.А., та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2024р., для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чередка А.Є., суддів - Мороза В.Ф., Паруснікова Ю.Б.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2024р. вказаним складом суду прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у справі № 904/6740/23 (904/3660/23), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 14.01.2025р.

В судовому засіданні по справі оголошувались перерви з 14.01.2025р. по 18.02.2025р., з 18.02.2025р. по 08.04.2025р., з 08.04.2025р. по 22.04.2025р. та з 22.04.2025р. по 13.05.2025р.

У судових засіданнях представник Комерційного банку "ПриватБанк" доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Також, надав додаткові пояснення, згідно з якими зазначив про відсутність будь-якої ділової мети у сторін спірного правочину та про пов`язаність ТОВ «Доброульянівка» та ТОВ "Цукорпром".

Представник ТОВ "Цукорпром" у відзиві на апеляційну скаргу та в судових засіданнях проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу апелянта безпідставною, посилаючись при цьому на те, що станом на момент вчинення спірного правочину (04.11.2017р.) у першого відповідача була відсутня заборгованість перед позивачем за укладеним із ним кредитним договором, яка б дозволяла стверджувати про фраудаторність, тобто спрямованість на шкоду інтересам інших кредиторів, укладеного між відповідачами правочину.

Також, як убачається із змісту укладеного із банком кредитного договору, зобов`язання першого відповідача за ним були забезпечені за Договором застави частки в статутному фонді та права на виплату (отримання) майна № DNHSLON06923/DZ від 28.10.2016. Наявність забезпечувальних правочинів за грошовими вимогами кредитора-позивача має враховуватись при вирішенні спору за його позовом, адже очевидно може свідчити про відсутність порушеного права позивача внаслідок укладення боржником іншого правочину. Позивач не був позбавлений права на реалізацію прав заставодержателя та задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави.

ТОВ "Цукорпром" вважає, що доводи позивача щодо безоплатного відчуження першим відповідачем належного йому нерухомого майна також спростовуються матеріалами справи, яким підтверджується набуття відповідачем-1 права власності на частку у статутному капіталі відповідача-2.

Вказує відповідач-2 і про відсутність підстав, встановлених ст. 388 ЦК України для витребування спірного майна від ТОВ "Улянівка-Агро", яке є його добросовісним набувачем, оскільки за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Ліквідатор ТОВ «Доброульянівка» надав до матеріалів справи письмові пояснення, згідно з якими заперечує наявність у банкрута заборгованості перед АТ Комерційний банк "ПриватБанк" на час укладення спірного правочину, що свідчить про відсутність ознак його фраудаторності. Також, вказує про оплатність відчуження банкрутом спірного майна та відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Представник ТОВ "Улянівка-Агро" у судових засіданнях надав усні пояснення, за якими підтримав заперечення ТОВ "Цукорпром" та ліквідатора банкрута проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

13.05.2025р. до апеляційного суду надійшла заява від ТОВ "Цукорпром" про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити участь представника в судовому засіданні.

Враховуючи приписи ст.ст. 202, 270 ГПК України, надання представником ТОВ "Цукорпром" пояснень по суті спору у судових засіданнях по справі, не наведення поважних причин не з`явлення представника в судове засідання, а також те, що неявка представника відповідача-2 в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а явка представників учасників справи в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті у відсутності представника відповідача-2, відхиливши відповідне клопотання останнього.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги АТ Комерційний банк "ПриватБанк", виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами, 04.11.2017 ТОВ "Доброульянівка" передано до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" належне ТОВ "Доброульянівка" нерухоме майно, що розташовано за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, будинок 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля, літ.'а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" - ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" -замощення, №1 -огорожа, реєстраційний номер 203 (далі - Об`єкт нерухомості).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №334514660 від 03.06.2023 відчуження об`єкту нерухомості що належав ТОВ "Доброульянівка" було здійснено на користь ТОВ "Цукорпром" на підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: №ДО/4/3, виданий 04.11.2017, видавник: ТОВ "Доброульянівка".

В подальшому, вищезазначений об`єкт нерухомості було відчужено ТОВ "Цукорпром" на користь ТОВ "Улянівка-Агро" на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 478, виданий 28.01.2020, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О.

Після цього, вищезазначений об`єкт нерухомості на підставі договору іпотеки серія та номер: 1326, 1327, виданий 06.04.2021, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., було передано ТОВ "Улянівка-Агро" в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язань перед ТОВ "Кам`янський елеватор" за Договором про надання послуг, Договором купівлі-продажу біологічних активів, Договором про надання послуг, Договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції, серія та номер: №КЕ01/07-2019УА, №21/02УА, №КЕ29/06-2018УА, №03, виданий 01.07.2019. Строк виконання основного зобов`язання: 06.04.2026, розмір основного зобов`язання: 8 177 991,03 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час пред`явлення у цій справі позову та ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, в редакції на час подання позову у справі, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Звертаючись до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсним Акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: № ДО/4/3 від 04.11.2017, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, та про витребування спірного майна від відповідача-3 на користь відповідача-1, позивач вказував, що факт передачі нерухомого майна до статутного капіталу іншої особи є правочином по відчуженню вказаного активу боржником на користь пов`язаної та заінтересованої стосовно нього юридичної особи, з метою уникнення звернення стягнення на вказане майно кредиторами, тобто Акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: № ДО/4/3 від 04.11.2017 є фраудаторним правочином, у зв`язку з чим відповідно до статей 3, 13, 203, 215, 387, 388 Цивільного кодексу України наявні правові підстави для визнання його недійсним та витребування спірного майна від відповідача-3 на користь відповідача-1 для включення до ліквідаційної маси.

При апеляційному перегляді справи колегія суддів враховує, що Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду з метою єдності та сталості судової практики щодо застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 дійшов висновку, що норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм Кодексу України з процедур банкрутства, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію Кодексу України з процедур банкрутства, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Постановою Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13 було уточнено правову позицію судової палати щодо застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов до наступних висновків.

Критерієм для застосування норм статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Аналіз норм статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Враховуючи наведені вище висновки зроблені у постановах Судової палати для розгляду справ про банкрутство від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 та від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13, а також те, що спірний правочин укладений між ТОВ "Доброульянівка" та ТОВ "Цукорпром" у листопаді 2017р., а провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" відкрито 11.02.2021р., тобто правочин укладено за межами трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", адже підозрілий період встановлений цією нормою в один рік, що передував порушенню справи про банкрутство, не охоплює час у який було вчинено оспорюваний правочин.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду враховує, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство.

Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18).

Боржник, який відчужує активи (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.07.2021, у справі N 927/531/18 від 29.09.2021 у справі N 456/604/17, від 24.11.2021 у справі N 905/2030/19 (905/2445/19), від 19.07.2022 у справі N 904/6251/20 (904/316/21).

Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони критично зменшили платоспроможність боржника, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі N 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі N 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі N 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі N 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі N 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі N 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі N 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі N 904/7905/16).

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2021 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до боржника на суму 5 670 849,24 грн - позачергово (вимоги забезпечені заставою), на суму 4 540,00 грн - 1 черга задоволення вимог кредиторів, на суму 128 247 375,97 грн - 4 черга задоволення вимог кредиторів.

Під час розгляду грошових вимог банку суд першої інстанції встановив, що 28.10.2016 між ТОВ "Доброульянівка" та АТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір № DNHSLON06923 (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до п.п. А.1, А.2, А.2.1.,1.1.,2.1.2 вказаного вище кредитного договору (в редакції договору про внесення змін від 13.12.2016), АТ КБ "ПриватБанк" за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати ТОВ "Доброульянівка" кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 122 000 000,00 грн. на реструктуризацію діючих кредитів, в обмін на зобов`язання ТОВ "Доброульянівка" щодо повернення кредиту, сплати процентів в обумовлені договором терміни.

Пунктом А.3., 1.2. вказаного вище кредитного договору (в редакції договору про внесення змін від 13.12.2016) передбачено, що термін повернення кредиту встановлений Графіком зменшення поточного ліміту, відповідно до якого терміном повернення кредиту в повному обсязі є 01.10.2026.

Відповідно до п.п. А.6., А.7.,4.1., 4.2. кредитного договору за користування кредитом ТОВ "Доброульянівка" зобов`язалося сплачувати проценти у розмірі 10,5 % річних (ст. 1048 Цивільного кодексу України), а у випадку порушення Позичальником будь - якого з грошових зобов`язань - також у розмірі 10, 5% річних (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.п. А.8.,4.3. вказаного вище кредитного договору датою сплати процентів є 25 число щоквартально, починаючи з 25.01.2017.

18.07.2018 Господарським судом Дніпропетровської області по справі № 904/1640/18 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ "Доброульянівка" про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості у розмірі 124 739 517,77 грн. винесено рішення, яким розірвано укладений між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" кредитний договір № DNHSLON06923 від 28.10.2016 та стягнуто з останнього на користь банку основну заборгованість за кредитним договором № DNHSLON06923 від 28.10.2016 у розмірі 116 959 379,57 грн., проценти за користування кредитними коштами у розмірі 7 780 138,20 грн. та витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 618 462,00 грн.

Під час розгляду справи № 904/1640/18 господарським судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору № DNHSLON06923 від 28.10.2016 АТ КБ "ПриватБанк" надав ТОВ "Доброульянівка" кредит у загальному розмірі 116 960 301,98 грн., що підтверджується виписками по рахунках № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

Однак, відповідачем допущено прострочення сплати процентів, нарахованих за період з 26.07.2017 по 25.01.2018 у розмірі 6 176 820,04 грн., а станом на 13.03.2018 загальна заборгованість відповідача по процентам за кредитним договором складає 7 780 138,20 грн.

12.02.2018 позивач звертався до відповідача із листом-пропозицією укласти додаткову угоду про розірвання кредитного договору №DNHSLON06923 від 28.10.2016 та повернути банку суму кредиту у повному обсязі, а також сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами.

Вищенаведені обставини і були підставою для звернення банку з позовом про розірвання кредитного договору та стягнення з банкрута заборгованості за кредитом та відсотками.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано її сторонами, на момент передачі ТОВ "Доброульянівка" до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" нерухомого майна згідно з Актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: №ДО/4/3 від 04.11.2017, який оспорює кредитор/позивач, ТОВ "Доброульянівка" мало заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті відсотків за користування кредитом за кредитним договором, на суму, що перевищує вартість спірного майна, згідно зі Звітом про оцінку майна (т. 1, а.с.160-206), та мало інші грошові зобов`язання строк виконання, яких ще не настав.

Отже, в результаті укладення спірного правочину ТОВ "Доброульянівка" безоплатно та без будь-якої економічної мети (користі) позбулося належного йому нерухомого майна, необхідного для здійснення господарської діяльності, що призвело до неможливості здійснення боржником розрахунку за кредитним договором з АТ КБ "ПриватБанк".

Так, аналіз приписів ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 6 Господарського Кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.

Положеннями ч. 1 ст. 19 та ч.ч. 1, 2 ст. 67 ГК України, визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності також кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Вищенаведена позиція узгоджується із змістом п.п. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зазначений правовий висновок сформовано Верховним Судом в постановах від 05.11.2019 у справі № 818/6203/13-а (адміністративне провадження № К/9901/3574/18), від 15.01.2019 у справі № 826/4717/16 (адміністративне провадження № К/9901/32780/18).

Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Поняття економічного ефекту не розкрито в Податковому кодексі України. Однак із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Даний правовий висновок сформовано Верховним Судом в постанові від 07.03.2019 у справі № 818/3838/15 (адміністративне провадження № К/9901/25075/18).

Реальність вчинення тієї чи іншої господарської операції безпосередньо пов`язана з наявністю розумної економічної причини (ділової мети) на її вчинення.

Розумна економічна причина (ділова мета) передбачає обов`язкову спрямованість господарської операції суб`єкта господарювання на отримання позитивного економічного ефекту.

Поняття економічного ефекту в законі не розкрито, однак, виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, та розуміння економічної доцільності, можна дійти висновку, що економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості.

Проте з визначеного ПК України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (принаймні за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не можуть вважатися вчиненими в межах господарської операції.

З матеріалів справи не вбачається будь-якої розумної мети та економічної причини в передачі банкрутом до статутного капіталу ТОВ "Цукорпром" нерухомого майна, в результаті чого банкрут не одержав ніякого доходу, а лише позбувся належного йому майна.

Таким чином, з обставин даної справи вбачається, що спірний правочин має усі ознаки фраудаторного, вчиненого його сторонами всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам та з метою ухилення від виконання зобов`язань перед ними, оскільки внаслідок їх укладення боржник, маючи невиконанні зобов`язання перед кредитором АТ КБ ПриватБанк, без будь-якої розумної ділової мети безоплатно позбувся належного йому нерухомого майна, що призвело до неможливості виконання свого грошового зобов`язання перед кредитором, та як наслідок звернення останнього з даним позовом до господарського суду у справі про банкрутство ТОВ "Доброульянівка", в межах якої погашення заборгованості також не відбулось.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність порушення вимог чинного законодавства під час укладення спірного правочину, відсутність порушення прав та інтересів позивача внаслідок його укладення, та відсутність ознак його фраудаторності.

Отже, укладення спірного правочину внаслідок зловживання правом доведено матеріалами справи, відтак з огляду на приписи ст.ст. 3, 13, 203, 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним, а права та інтереси кредитора судовому захисту, на що не можуть впливати, зокрема обставини передачі в заставу банку частки у статутному фонді ТОВ "Доброульянівка" за договором застави від 28.10.2016р., на що посилаються відповідачі.

З огляду на правомірність позовних вимог позивача про визнання недійсним, як фраудаторного, Акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: № ДО/4/3 від 04.11.2017, укладеного між ТОВ "Доброульянівка" та ТОВ "Цукорпром", підлягають задоволенню і позовні вимоги про витребування майна, відчуженого за цим правочином, від ТОВ "Улянівка-Агро" на користь банкрута, для включення до його ліквідаційної маси, а відповідні висновки суду першої інстанції та доводи відповідачів про неможливість його витребування від ТОВ "Улянівка-Агро", яке є добросовісним набувачем цього майна, є безпідставними.

Так, як вбачається з матеріалів справи, спірне майно безоплатно вибуло з володіння власника ТОВ "Доброульянівка" на користь ТОВ "Цукорпром". В подальшому ТОВ "Цукорпром" здійснило його відчуження за договором-купівлі-продажу, докази оплатності якого в матеріалах справи відсутні, на користь ТОВ "Улянівка-Агро".

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ст. 388 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин та пред`явлення позову, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Частиною 1 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства, встановлено, що ліквідатор з дня свого призначення, зокрема здійснює такі повноваження: формує ліквідаційну масу; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що спірне майно безоплатно вибуло з власності ТОВ "Доброульянівка" на користь ТОВ "Цукорпром" та в подальшому з власності останнього на користь ТОВ "Улянівка-Агро", воно підлягає витребуванню від його набувача - ТОВ "Улянівка-Агро", яке безоплатно набуло право власності на нього від ТОВ "Цукорпром", яке, з огляду на недійсність спірного правочину, не мало право на його відчуження, на користь банкрута.

Апеляційний суд не погоджується з доводами відповідачів про оплатне відчуження спірного майна від ТОВ "Доброульянівка" на користь ТОВ "Цукорпром", адже ніяких розрахунів за придбання майна у власність останнього між сторонами не здійснювалось, а набуття ТОВ "Доброульянівка" частки у статутному капіталі ТОВ "Цукорпром" не може ототожнюватись з оплатним відчуженням майна в розумінні ст. 388 ЦК України, адже право на частку лише включає правомочність на участь особи в управлінні господарським товариством та можливе отримання певної частки прибутку від його діяльності, при його наявності.

Крім цього, колегія суддів наголошує, що підставою для витребування спірного майна є визнання недійсним спірного правочину, як фраудаторного, тобто укладеного всупереч принципу добросовісності, внаслідок зловживання правом, на шкоду іншим кредиторам, що виключає визначення ТОВ "Улянівка-Агро" як добросовісного набувача.

З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, що в силу ст.ст. 275, 277 ГПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги АТ Комерційний банк "ПриватБанк, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги слід розподілити між сторонами, виходячи з результатів розгляду апеляційних скарг.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 231, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у справі № 904/6740/20 (904/3660/23) задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2024 у справі № 904/6740/20 (904/3660/23 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Визнати недійсним Акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: №ДО/4/3 виданий 04.11.2017, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37946121 від 04.11.2017, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Тамарою Віталіївною укладений між ТОВ "Доброульянівка" (адреса: Проспект Праці, будинок 2Т, кімната 7, місто Дніпро, 49040, ідентифікаційний код: 35079048) та ТОВ "Цукорпром" (адреса: вулиця Гусенко, будинок 50, місто Дніпро, 49000, ідентифікаційний код: 32737762) в частині передачі, як вкладу об`єкту нерухомого майна розташованого за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, будинок 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля, літ."а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" - ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" - замощення, №1 -огорожа, реєстраційний номер 203.

Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" (адреса: вулиця Центральна, будинок 5А, село Улянівка, Олександрійський район, Кіровоградська область, 28065, ідентифікаційний код: 41664323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" (адреса: Проспект Праці, будинок 2Т, кімната 7, місто Дніпро, 49040, ідентифікаційний код: 35079048) наступне нерухоме майно, що розташоване за адресою: Кіровоградська область, Олександрійський район, с. Улянівка, вулиця Центральна, будинок 5а, а саме: будівля контори, загальною площею 1045,5 кв.м, яка складається з Літери "А" - адмінбудівля. літ."а" - прибудова, літ. "сх" - сходи, літ. "кр" -ґанок, літ. "Б" - нежитлова будівля (гараж), літ. "б" - прибудова, літ. "І" - замощення, №1-огорожа, реєстраційний номер 203.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 1789,34грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 1789,33грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у сумі 1789,33грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Доброульянівка" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2147,20грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2147,20грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Улянівка-Агро" на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2147,20грн.

Видачу наказів, на виконання даної постанови, у відповідності до вимог ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 23.05.2025 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя В.Ф. Мороз