РІШЕННЯ

13 березня 2025 року м. ТернопільСправа № 921/740/21(921/24/25)

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Карпи М.Ю.

Розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження

за позовом Приватного підприємства "Дербі Капітал" вул. Соляна, 70, офіс 11, м. Київ

до відповідача Приватного підприємства "Афіша", бул. Т. Шевченка, 23, м. Тернопіль в особі ліквідатора Шимечка Андрія Ярославовича, вул. Полковника Д.Нечая, 25а, офіс 3

про тлумачення змісту правочину та зобов"язання вчинити певні дії

в межах справи №921/740/21 про банкрутство ПП "Афіша"

За участю учасників судового процесу:

від позивача: Миронов В.А. представник,

від відповідача: Шимечко А.Я. ліквідатор.

Судові процедури.

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи.

Приватне підприємство "Дербі Капітал" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Приватного підприємства "Афіша" в особі ліквідатора Шимечка Андрія Ярославовича про тлумачення змісту правочину та зобов"язати вчинити певні дії.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.01.2025, для розгляду справи №921/740/21(921/24/25) визначено суддю Боровця Я.Я., в провадженні якого перебуває справа №921/740/21 про банкрутство Приватного підприємства "Афіша".

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 27.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/740/21(921/24/25) в межах справи №921/740/21 про банкрутство Приватного підприємства "Афіша", за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті у справі №921/740/21(921/24/25) на 25.02.2025.

Статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства, визначено, що заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Розгляд справи по суті.

У судових засіданнях 25.02.2025 та 11.03.2025 оголошено перерву відповідно до 11.03.2025 та до 13.03.2025, про що зазначено у протоколах судових засідань.

Згідно частини 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі.

Відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Оскільки, даний позов розглядається в межах справи №921/740/21 про банкрутство Приватного підприємства "Афіша", то відповідно за результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У судовому засіданні 13.03.2025, після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, суд, оголосив скорочене рішення (вступну та резолютивну частини), відповідно до вимог статті 240 ГПК України.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

В обґрунтування позову позивач посилається, що 17.07.2018 між ПП "Дербі-Капітал" і ПП "Афіша" укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти, в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) належного Продавцю об"єкта нерухомого майна будівель, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, загальною площею 6681,6 кв. м. (об"єкт нерухомості).

Пунктом 2 Попереднього договору, сторони домовились, що ціна Об"єкта нерухомості в Основному договорі складатиме 457 435,18 доларів США , але не менше як 12 000 000,00 грн.

Кошти сплачені Покупцем на виконання пп.пп.4.1, 4.2, 4.3 Попереднього договору вважаються авансованими платежами за купівлю Об"єкта нерухомості та зараховуються Продавцем в рахунок сплати вартості Об"єкта нерухомості згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на дату здійснення платежу (пп.4.5 п. 4 Попереднього договору).

Позивач просить витлумачити спірні пункти 2 та 4.5 Попереднього договору від 17.07.2018 в частині того, в якій же саме валюті, тобто в гривнях без прив`язки до іноземної валюти, або ж із прив`язкою до курсу іноземної валюти згідно офіційного курсу гривні до долара США, ПП "Афіша" було зобов`язано зарахувати сплачений ПП "Дербі-Капітал" в період між 17.07.2018 та 2.08.2018 аванс в сумі 8 000 000 грн. Також, просить у зв`язку із знеціненням національної валюти, зобов`язати ПП "Афіша" проводити зарахування сплачених на банківський рахунок ПП "Дербі-Капітал" сум із урахуванням вимог пунктів 2 та 4.5 Попереднього договору від 17.07.2018, тобто із їх прив`язкою до курсу іноземної валюти згідно із офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на кожен день такого надходження.

В якості правових підстав позову позивач зазначає, зокрема статті Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги, просив суд позов задоволити.

Заперечення відповідача.

Представник відповідача ліквідатор Шимечко А.Я. в судове засідання з"явився, зазначив, що тлумачення чи роз"яснення норм права не відноситься до компетенції арбітражного керуючого з підстав, викладених у відзиві на позов ( вх. № 1142 від 17.02.2025).

Фактичні обставини, встановлені судом.

17.07.2018 між Приватним підприємством "Дербі-Капітал" (як, Покупець) і Приватне підприємство "Афіша" (як, Продавець) укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти, в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) належного Продавцю об"єкта нерухомого майна будівель, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Поліська, 14, загальною площею 6681,6 кв. м. (об"єкт нерухомості) (п.1. Попереднього договору).

Пунктом 2 Попереднього договору, сторони домовились, що ціна Об"єкта нерухомості в Основному договорі складатиме 457 435,18 доларів США , але не менше як 12 000 000,00 грн.

Сторони зобов"язуються укласти Основний договір протягом 5-ти знів з моменту зняття зареєстрованих обтяжень щодо Об"єкта нерухомості, але не пізніше, як через 60 днів від дати укладення Попереднього договору (п.3 Попереднього договору).

Пунктом 4 Попереднього договору Покупець зобов"язався в день підписання Попереднього договору сплатити Продавцю суму коштів в розмірі 500 000,00 грн (пп.4.1.). Не пізніше 18 липня 2018 року сплатити Продавцю суму коштів в розмірі 2 500 000,00грн (пп.4.2.). Не пізніше як 02 серпня 2018 року сплатити Продавцю суму котів в розмірі 5 000 000,00 грн (пп.4.3.). В день укладення Основного договору сплатити Продавцю суму коштів, яка становитиме різницю між ціною Об"єкта нерухомості, зазначену в п.2 Попереднього договору та сумою грошових коштів, сплачених на виконання пп.пп.4.1, 4.2, 4.3 Попереднього договору. Кошти сплачені Покупцем на виконання пп.пп.4.1, 4.2, 4.3 Попереднього договору вважаються авансованими платежами за купівлю Об"єкта нерухомості та зараховуються Продавцем в рахунок сплати вартості Об"єкта нерухомості згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на дату здійснення платежу (пп.4.5).

На виконання умов п.4 попереднього договору Покупцем перераховано Продавцю кошти в сумі 8 000 000,00 грн, в якості авансу, що підтверджується платіжними дорученнями №20 від 02.08.2018 на суму 5 000 000,00 грн; №4 від 18.07.2018 на суму 2 500 000,00 грн та № 3 від 17.07.2018 на суму 500 000,00 грн.

20.12.2024 Приватне підприємство "Дербі Капітал" звернулося з листом до Приватного підприємства "Афіша" в особі ліквідатора Шимечка А.Я., в якому просив повідомити, в якій саме сумі, виходячи із встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США, Вами як ліквідатором ПП "Афіша" було зараховано виконання зобов"язань ПП "Афіша" по поверненню ПП "Дербі Капітал" авансу, перерахованого на банківський рахунок ПП "Афіша" на підставі попереднього договору від 17.07.2018 із зарахуванням сплаченої суми в еквіваленті відповідно до офіційного курсу гривні до долара США. Подальший розрахунок повернених на банківський рахунок ПП "Дербі-Капітал" коштів проводити із перерахунком сплачених коштів в еквіваленті до долара США згідно офіційного курсу встановленого національним банком України, як це було обумовлено у пункті 4.5 попереднього договору від 17.07.2018.

Приватне підприємство "Афіша" своєю відповіддю повідомило Приватне підприємство "Дербі-Капітал", що для остаточного вирішення питання щодо відновлення втрат від знецінення національної валюти шляхом зарахуванням суми заборгованості в еквіваленті до іноземної валюти, наведені норми попереднього договору від 17.07.2018 підлягають додатковому тлумаченню у відповідності до вимог статті 213 ЦК України.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, які застосував суд.

Мотивована оцінка судом.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Статтею 2 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Отже, за умови відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без відкриття нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу України з процедур банкрутства, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що постановою Господарського суду Тернопільської області від 10.06.2022 Приватне підприємство "Афіша" визнано банкрутом; відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців; ліквідатором Приватного підприємства "Афіша" призначено арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича.

Приватне підприємство "Афіша" перебуває у процедурі ліквідації.

Отже, даний позов розглядається в межах справи №921/740/21 про банкрутство Приватного підприємства "Афіша".

Розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21 жовтня 2019 року КУзПБ повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного суду від 31 серпня 2023 року у справі №640/26320/20.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Договір виконує функцію безпосередньої правостворюючої підстави виникнення зобов`язання. Це означає, що права та обов`язки сторін, які становлять зміст зобов`язання, виникають із самого договору і не потребують інших факторів.

У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.

Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 637 Цивільного кодексу України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Статтею 213 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, у частинах третій та четвертій статті 213 Цивільного кодексу України визначені загальні способи, що мають застосовуватися для тлумачення на трьох його рівнях:

Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Оскільки договір є видом правочину (у даному випадку, двосторонній правочин) тлумаченню підлягають умови договору за правилами, встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України).

Підставою для тлумачення судом договору є наявність спору між сторонами правочину щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. Тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 у справі №922/404/19.

У розумінні наведених положень закону тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Тобто, тлумачення змісту договору має відбуватись без зміни його умов.

Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість, може тільки роз`яснювати вже існуючі умови угоди.

Таким чином, при вирішенні питання щодо тлумачення умов договору, суду необхідно встановити наявність між сторонами договору спору, перевірити та встановити в чому полягає порушення прав позивача і чи дійсно є обставини, на які посилається позивач достатніми підставами для застосування статті 213 ЦК України.

Суд акцентує увагу, що тлумачення договору не може створювати нових, а лише роз`яснює існуючі між сторонами умови угоди. Тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов, даний спосіб захисту слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

До схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02.02.2023 у справі №910/9525/19.

Разом з тим, у позові позивач просить розтлумачити пункти 2 та 4.5 Попереднього договору від 17.07.2018 в частині того, в якій же саме валюті, тобто в гривнях без прив`язки до іноземної валюти, або ж із прив`язкою до курсу іноземної валюти згідно офіційного курсу гривні до долара США, ПП "Афіша" було зобов`язано зарахувати сплачений ПП "Дербі-Капітал" в період між 17.07.2018 та 2.08.2018 аванс в сумі 8 000 000 грн.

Також, просить у зв`язку із знеціненням національної валюти, зобов`язати ПП "Афіша" проводити зарахування сплачених на банківський рахунок ПП "Дербі-Капітал" сум із урахуванням вимог пунктів 2 та 4.5 Попереднього договору від 17.07.2018, тобто із їх прив`язкою до курсу іноземної валюти згідно із офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на кожен день такого надходження.

Суд вважає, що позовні вимоги фактично зводяться до того, щоб внести зміни у відповідні пункти, доповнивши їх новими умовами, виходячи із обставин конкретної ситуації, що склалася між сторонами спору у ході виконання договору.

При цьому, позивачем не обґрунтовано наявність між сторонами спору щодо тлумачення змісту договору, натомість намагається їх змінити на свою користь в ситуації, що склалася між сторонами договору в ході виконання пунктів.

До того ж, позов про тлумачення положень договору заявлено на стадії його виконання, в той час як тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 05.02.2020 у справі №910/15161/18 та від 18.03.2021 у справі №910/9525/19.

Тобто, укладаючи договір, позивач був обізнаний з його умовами, доказів наявності спорів на стадії його укладення щодо окремих його положень або ж на момент, коли сторони тільки починали його виконання, матеріали справи не містять.

Як слідує з матеріалів справи, що 17.07.2018 між ПП "Дербі-Капітал" (як, Покупець) і ПП "Афіша" (як, Продавець) укладено попередній договір.

На виконання умов п.4 Попереднього договору Покупцем перераховано Продавцю кошти в сумі 8 000 000,00 грн, в якості авансу, що підтверджується платіжними дорученнями №20 від 02.08.2018 на суму 5 000 000,00 грн; №4 від 18.07.2018 на суму 2 500 000,00 грн та № 3 від 17.07.2018 на суму 500 000,00 грн.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2022 у справі №921/740/21 визнано грошові вимоги Приватного підприємства "Дербі-Капітал" () відносно Приватного підприємства "Афіша" (код ) в сумі 9 811 247,73 грн. Черговість задоволення грошових вимог: 4 962,00 грн - перша черга; 9 811 247,73грн - четверта черга.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 25.08.2021 у справі № 921/152/21, залишеним без змін Постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.12.2021, стягнуто з Приватного підприємства "Афіша" на користь Приватного підприємства "Дербі-Капітал" - 8 000 000,00 грн отриманих коштів, 581 260 грн 27 коп. - 3% річних; 1 084 993 грн 65 коп. - інфляційних нарахувань, 144 993 грн 81 коп. - судового збору.

Крім того, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 19.04.2022 у справі №921/740/21 визнано грошові вимоги Приватного підприємства "Дербі-Капітал" ( ) відносно Приватного підприємства "Афіша" ( код ) в сумі 9 811 247,73 грн.

Так, враховуючи тривале виконання сторонами умов Попереднього договору, що також знаходить відображення у справах № 921/740/21 та №921/152/21, які перебували на розгляді в Господарському суді Тернопільської області, відтак, позивачем є не доведеним, що при укладанні Попереднього договору він не усвідомлював змісту правочину, зокрема, п. 2 та п. 4.5 Попереднього договору, і, що його укладено не на основі вільного волевиявлення сторін, у зв`язку з чим, суд доходить висновку, що позивач розумів і розуміє умови п. 2 та п. 4.5 Попереднього договору, однак на даний час не згоден з ними.

З огляду на зазначене , у суду відсутні правові підстави для тлумачення пунктів 2 та 4.5 Попереднього договору в порядку ст. 213 ЦК України та у спосіб, вказаний позивачем.

Висновок суду.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.

Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).

Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з первісним позовом судового збору в сумі 3028,00 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.

В силу приписів статті 129 ГПК України судовий збір у розмірі 3028,00 грн, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову Приватного підприємства "Дербі Капітал" до відповідача Приватного підприємства "Афіша" в особі ліквідатора Шимечка Андрія Ярославовича про тлумачення змісту правочину та зобов"язання вчинити певні дії, відмовити.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 3028,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256-257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати сторонам у справі до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "23" травня 2025 року.

Суддя Я.Я. Боровець