ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Справа № 918/939/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Черначук А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" на рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/939/24 від 5 лютого 2025 року (суддя А. І. Мовчун)

час та місце ухвалення рішення: 18 лютого 2025 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А; повний текст рішення складено 13 лютого 2025 року

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі Філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз"

про стягнення заборгованості в сумі 2 484 866 грн 42 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Голець Г.В.;

від Відповідача - Янкевич Л.Д..

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем" акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (надалі Відповідач) про стягнення заборгованостіь у розмірі 1988731 грн 70 коп., 101078 грн 51 коп. пені, 327521 грн інфляційних втрат та 102441 грн 70 коп. 3% річних.

При обґрунтуванні позову Позивач вказує, що в порушення взятих на себе зобов`язань згідно договору оренди газопроводів та споруд на них № 14/1291/04 від 1 жовтня 2004 року Відповідач не здійснив сплату орендних платежів за період з липня 2021 року по грудень 2023 року у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 1988731 грн 70 коп.. За порушення умов договору Позивачем нараховано пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Рівненської обалсті від 12 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Відповідача про призначення судово - економічної експертизи. Прийнято заяву представника Позивача про зменшення розміру позовних вимог і в подальшому розглядати відповідно до викладених в заяві позовних вимог.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 5 лютого 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 1 988 731 грн 70 коп основного боргу, 33 086 грн 01 коп пені, 327 521 грн 00 коп інфляційних втрат, 102 441 грн 70 коп 3% річних. В частині стягнення пені у розмірі 33 086 грн 01 коп. судом відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з тим, що Відповідач не здійснив своєчасно сплату орендних платежів, зокрема за період з липня 2021 по грудень 2023, утворилась заборгованість перед Позивачем по орендній платі у розмірі 1 988 731 грн 70 коп., що підтверджується довідкою про операції по Договору № 14/1291/04 з Відповідача. Факт наявної заборгованості Відповідачем не спростовано.

Суд першої інстанції зазначив, що припинення дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 202 Господарського кодексу Україні такою умовою є виконання, проведене належним чином. Суд виснував, що саме по собі припинення дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконаним належним чином однією зі сторін, з огляду на що вважав, що стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості у розмірі 1988731 грн 70 коп. є правомірним та підлягає задоволенню.

Що ж до вимоги про стягнення пені, то суд першої інстанції вказав, що стягнення з Відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення Відповідачем зобов`язання, а також з урахуванням того, що Позивачем не було надано доказів понесення ним збитків через порушення Відповідачем грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

Суд першої інстанції вказав, що беручи до уваги, що окрім пені Позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених вчасно коштів Відповідачем, можливим застосування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України і частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, з огляду на що суд зменшив розмір нарахованої Позивачем пені на 50% і стягнути з Відповідача пеню у розмірі 33 086 грн 01 коп..

Відносно заявлених до стягнення Позивачем 327521 грн інфляційних втрат та 102441 грн 70 коп. 3% річних, то місцевий господарський суд зазначив, що перевіривши розрахунок Позивача у межах визначеного періоду, судом встановлено, що заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення інфляційного збільшення, трьох процентів річних відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України, визнано є правомірними та обґрунтованими в заявлених сумах, а саме в розмірі 327521 грн інфляційних втрат та 102441 грн 70 коп. 3% річних.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу (том 2, а.с. 2-4), в якій з підстав, висвітлених в апеляційній скарзі просив, скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні клопотання Відповідача про призначення судово-економічної експертизи, а також скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 5 лютого 2025 року в справі № 918/939/24 в частині задоволення позову. Просить ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що при визначенні розміру заборгованості орендної плати Позивач надає лише довідку про операції по договору № 14/1291/04 за період з липня 2021 року по грудень 2023 року, яка не є первинним бухгалтерським документом та не може підтверджувати здійснення господарської операції. Констатує, що будь-які первинні документи, як акти приймання-передачі наданих послуг, розрахунку орендної плати чи виставлення рахунків на оплату Позивач до позову не додав. Відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні первинні документи, які б свідчили про реальність наявної заборгованості, що на його переконання не дає можливості визначити, чи не є сума орендної плати наднормативною.

Відповідач наполягає, що ухвала Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року в справі № 918/939/24 про відмову у задоволенні клопотання Відповідача про призначення судово економічної експертизи є безпідставною та підлягає скасуванню, оскільки незадоволення даного клопотання привело до прийняття незаконного рішення та стягнення з Відповідача суми заборгованості.

Скаржник в апеляційній скарзі вказав, що з аналізу розрахунку інфляційних втрат нарахованих Позивачем встановлено, що нарахування проводяться за неповний місяць, що суперечить встановленому порядку проведення нарахувань.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 березня 2025 року (том 2, а.с. 18), з підстав, висвітлених в ній, було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача. Запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.

1 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, в якому Позивач просив залишити без задоволення апеляційну скаргу Відповідача, а рішення суду без змін. Позивач вказав, що умовами Договору не визначено будь-якого переліку двосторонніх документів, які підтверджують факт надання послуг та, відповідно, є підставою для їх оплати. Вказує, що в умовах Договору відсутній обов`язок орендодавця складати і направляти орендарю рахунки, як підставу для оплати за оренду газопроводів та споруд на них та що пунктом 5.6 Договору передбачений обов`язок орендаря щокварталу, до 12 числа місяця, наступного за останнім місяцем звітного кварталу, надавати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати (копію платіжного доручення з відміткою обслуговуючого банку). Позивач також зауважив, що в апеляційній скарзі Відповідач зазначає, що з документів, наданих Позивачем до позовної заяви, неможливо визначити чи не є сума орендної плати наднормативною, при цьому Відповідач посилається на пункт 3.6 Договору, яким передбачено, що наднормативна сума орендної плати, що надійшла Позивачу, підлягає в установленому порядку поверненню Відповідачу або заліку в рахунок наступних платежів. Позивач вказує, що не погоджується з такою позицією Відповідача, оскільки про наднормативну суму орендної плати в контексті пункту 3.6 Договору на його переконання можна говорити лише у тому випадку, якщо орендна плата надійшла Позивачу від Відповідача у більшому розмірі. Наголошує при цьому, що протягом спірного періоду від Відповідача орендна плата за Договором взагалі не надходила.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 15 квітня 2025 року, проведення підготовчих дій закінчено; призначено розгляд апеляційної скарги на 7 травня 2025 року об 14:40 год..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 квітня 2025 року заяву представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

У зв`язку із відпусткою судді - члена колегії Філіпової Т.Л. з 5 травня по 7 травня 2025 року включно, судове засідання у справі №918/939/24 - 7 травня 2025 року о 14:00 год. не відбулося.

Інформація щодо неможливості проведення судового засідання у справі №918/939/24 розміщена на сторінці суду офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет на сторінці суду (у розділі Новини та події суду).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 8 травня 2025 року, в зв`язку із тим, що відпали підстави, які спричинили неможливість проведення судового засідання, розгляд апеляційної скарги призначено на 28 травня 2025 року об 15:00 год.

В судовому засіданні від 28 травня 2025 року, представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні клопотання Відповідача про призначення судово-економічної експертизи, а також скасувати рішення Господарського суду Рівненської області в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Представник Відповідача вказав, що при визначенні розміру заборгованості орендної плати Позивач надав лише довідку про операції по договору № 14/1291/04 за період з липня 2021 року по грудень 2023 року, яка не є первинним бухгалтерським документом та не може підтверджувати здійснення господарської операції. Наголошено, що будь-які первинні документи, як акти приймання-передачі наданих послуг, розрахунку орендної плати чи виставлення рахунків на оплату Позивач до позову не додав. Представник вказав, що ухвала господарського суду Рівненської області від 12 грудня 2024 року в справі № 918/939/24 про відмову у задоволенні клопотання Відповідача про призначення судово економічної експертизи є безпідставною та підлягає скасуванню, оскільки незадоволення даного клопотання привело до прийняття незаконного рішення та стягнення з Відповідача суми заборгованості. Представник Відповідача зазначив, що з аналізу розрахунку інфляційних втрат нарахованих Позивачем встановлено, що нарахування проводяться за неповний місяць, що суперечить встановленому порядку проведення нарахувань.

В судовому засіданні від 28 травня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу Відповідача, а рішення суду без змін. Представник вказав, що умовами Договору не визначено будь-якого переліку двосторонніх документів, які підтверджують факт надання послуг та, відповідно, є підставою для їх оплати. Також зауважив, що в умовах Договору відсутній обов`язок орендодавця складати і направляти орендарю рахунки, як підставу для оплати за оренду газопроводів та споруд на них та що пунктом 5.6 Договору передбачений обов`язок орендаря щокварталу, до 12 числа місяця, наступного за останнім місяцем звітного кварталу, надавати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати. Констатував, що в апеляційній скарзі Відповідач зазначив, що з документів, наданих Позивачем до позовної заяви, неможливо визначити чи не є сума орендної плати наднормативною, при цьому Відповідач посилається на пункт 3.6 Договору, яким передбачено, що наднормативна сума орендної плати, що надійшла Позивачу, підлягає в установленому порядку поверненню Відповідачу або заліку в рахунок наступних платежів. Представник при цьому не погодився з такою позицією Відповідача, оскільки про наднормативну суму орендної плати в контексті пункту 3.6 Договору з його позиції можна вказати лише у тому випадку, якщо орендна плата надійшла Позивачу від Відповідача у більшому розмірі. Наголосивши, що протягом спірного періоду від Відповідача орендна плата за Договором взагалі не надходила.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 1 жовтня 2004 року між Позивачем (орендодавець) та Відповідачем (орендар) укладено договір оренди газопроводів та споруд на них № 14/1291/04 (надалі Договір; том 1, а.с. 20-23).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Позивач передав, а Відповідач прийняв у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, перелік якого наведений у додатку, вартість якого визначена згідно з актом про оцінку вартості основних засобів і становить 3973122 грн. Майно передається в оренду з метою забезпечення безперебійного та безаварійного постачання природного газу споживачам Рівненської області та отримання на цій основі прибутку.

Згідно пункту 2.1 Договору, Відповідач вступає у строкове платне користування майном з дати підписання сторонами Договору та акта приймання - передачі майна.

Пунктом 3.1 Договору, орендна плата визначається на підставі розрахунку орендної плати та протоколу узгодження орендної плати, які є невід`ємною частиною цього Договору, і становить без ПДВ за перший місяць оренди 6 621 грн 87 коп.. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс за цей же місяць.

Як визначено пунктом 3.3 Договору, орендна плата перераховується на поточний рахунок орендодавця щокварталу не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Згідно пункту 3.7 Договору загальна ціна цього Договору складається із сум орендної плати, нарахованої протягом дії договору.

Відповідно до пункту 10.1 Договору, цей Договір укладено строком на 360 днів, що діє з 1 жовтня 2004 року до 25 вересня 2005 року включно.

Як визначено пунктом 10.5 Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії цього Договору або його зміну після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Вказаний Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено відтисками їх печаток.

На виконання умов Договору Відповідачу передано майно відповідно до акту від 1 жовтня 2004 року приймання - передачі майна, відповідно до котрого Позивач передав, а Відповідач прийняв наступні об`єкти:

- підвідний газопровід від ГРС до смт. Клесів і с. Федорівка Сарненського району Рівненської області;

- Підвідний газопровід від ГРС до с. Яринівка Березнівського району Рівненської області;

- Підвідний газопровід до с. Бугрин Гощанського району Рівненської області;

- Підвідний газопровід до с.Білашів Здолбунівського району Рівненської області;

- Газові мережі с. Козак Корецького району Рівненської області;

- Газопровід-відвід для газопостачання об`єктів соціальної сфери м. Корець Рівненської області;

- Газові мережі с. Копитів Корецького району Рівненської області;

- Газові мережі с. Річки Корецького району Рівненської області;

- Газові мережі с. Ганнівка Корецького району Рівненської області.

У додатку до Договору наведено перелік окремого індивідуально визначеного майна, що передається в оренду Відповідачу, оціночна вартість якого становить 3973122 грн.

Відповідач здійснював ліцензійну діяльність з розподілу природного газу (як оператор ГРМ) на території Рівненської області до 31 грудня 2023 року.

Листом від 26 грудня 2023 року Відповідач повідомив Позивача про припинення дії Договору у зв`язку з постановою НКРЕКП про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої Відповідачу з 1 січня 2024 року.

У зв`язку з тим, що Відповідач не здійснив своєчасно сплату орендних платежів, зокрема за період з липня 2021 року по грудень 2023 року, утворилась заборгованість перед Позивачем по орендній платі у розмірі 1988731 грн 70 коп., що стало підставою для звернення Позивача, за захистом, порушеного, на його думку права, з позовом про стягнення орендної плати у розмірі 1988731 грн 70 коп. Також Позивачем нараховано 66172 грн 02 коп. пені (з урахуванням зменшення пені), 327521 грн інфляційних втрат та 102441 грн 70 коп. 3% річних.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як передбачено частиною першою статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першою статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Аналогічні положення містить частина перша статті 283 Господарського кодексу України.

Частиною третьою статті 285 Господарського кодексу України передбачено, що орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Водночас, відповідно до частини четвертої статті 286 Господарського кодексу України строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За приписами згідно із статтею 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, колегія суду досліджує доводи та заперечення Відповідача щодо відсутності первинної бухгалтерської документації та інших доказів, котрі б підтверджували наявність заборгованості Відповідача, з огляду на що суд зауважує наступне.

Пунктом 3.1 Договору, визначено, що орендна плата визначається на підставі розрахунку орендної плати та протоколу узгодження орендної плати, які є невід`ємною частиною цього Договору, і становить без ПДВ за перший місяць оренди 6 621 грн 87 коп.. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством.

Пунктом 3.2 Договору обумовлено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс за цей же місяць.

За пунктом 3.3 Договору, орендна плата перераховується на поточний рахунок орендодавця щокварталу не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Відтак із досліджуваних умов Договору вбачається, що орендна плата перераховується на поточний рахунок Позивача щокварталу не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним кварталом без надання Позивачем будь-яких документів чи рахунків. Відтак належним та допустимим доказом щодо підтвердження здійснення Відповідачем свого зобов`язання по Договору щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів є саме роздруківка із рахунку Позивача в котрій міститься інформація щодо суми, часу проведення операції, зокрема по спірному Договору.

Окрім того, Відповідачем залишається поза увагою те, що додатком до Договору є Розрахунок орендної плати, в якому чітко визначений та наведений розрахунок місячної орендної плати (том 1, а.с. 25), в якому чітко визначено розмір та порядок сплати орендної плати за місяць із наступним її індексуванням за наступні місяці.

Пунктом 10.1 Договору сторонами узгоджено, що Договір укладено строком на 360 днів, що діє з 1 жовтня 2004 року до 29 вересня 2005 року включно.

За умовами пункту 10.5 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії цього Договору або його зміну після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Листом від 26 грудня 2023 року Відповідач повідомив Позивача про припинення дії Договору у зв`язку з постановою НКРЕКП про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої Відповідачу з 1 січня 2024 року.

В той же час колегія апеляційного господарського суду констатує, що припинення дії Договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 202 Господарського кодексу Україні такою умовою є виконання, проведене належним чином. Отже, саме по собі припинення дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконаним належним чином однією зі сторін (схожий правовий висновок наведено і в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 755/19205/17).

У зв`язку з тим, що Відповідач не здійснив своєчасно сплату орендних платежів, зокрема за період з липня 2021 по грудень 2023 роки, утворилась заборгованість перед Позивачем по орендній платі у розмірі 1988731 грн 70 коп., що підтверджується Довідкою про операції по Договору з Відповідачем з липня 2021 року по грудень 2023 року.

При цьому апеляційний господарський суд констатує, що факт наявної заборгованості Відповідачем належними та допустимими доказами, окрім як зазначення в апеляційній скарзі про відсутність первинних бухгалтерських документів, не спростовано (не надано будь-яких первинних документів, котрі б вказали на хибність розрахунків позову, висвітлених Позивачем в обгрунтування позову, що розглядається).

Таким чином колегія суду констатує, що не довівши підставність своїх доводів зазначених у апеляційній скарзі в цій частині, Відповідач не лише не спростував правильність розрахунків, що наведені Позивачем але й по суті не довів підстав, котрі б могли вказувати на дійсну необхідність призначення у даній справі експертизи (що по суті констатовано місцевим господарським судом і в оскаржуваній ухвалі від 12 грудня 2024 року по даній справі), що по суті нівелює доводи апеляціної скарги щодо оспорення цієї ухвали.

Поміж тим суд апеляційної інстанції констатує, що зважаючи на дії Відповідача щодо часткової сплати орендних платежів по Договору в розрізі доводів апеляційної скарги щодо проведення економічної експертизи Договору на предмет його відповідності вимогам Законодавства (без зазначення якому саме), зазначення про відсутність первинних бухгалтерських документів, колегія суддів зауважує, що принцип добросовісності означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

На переконання судової колегії, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту, а необґрунтоване і безпідставне розірвання договору оренди, вочевидь порушує принцип добросовісності.

У відповідності до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із положеннями статтей 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частинами 1, 4 статті 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі

Колегія суду констатує, що при укладенні Договору сторони, зокрема, домовилися про умови, розмір та порядок внесення орендної плати.

З урахуванням усього вищевказаного, згідно пункту 5.1 Договору, пункту 1 Додаткової угоди № 4, статті 193 Господарського кодексу України та статтей 526, 525, 692 Цивільного кодексу України, в розрізі дії Договору, позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості у розмірі 1988731 грн 70 коп є правомірними та підлягають задоволенню. Відповідно апеляційний господарський суд задовільняє позов у цій частині.

Дане було вчинено і місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позовних вимоги про стягнення з Відповідача 66172 грн 02 коп. пені (з урахуванням заяви про зменшення розміру пені) , то колегія суду зауважує наступне.

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і повинна бути сплачена Позивачу з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Як встановлено вище в даній постанові Відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, а тому дії Відповідача слід кваліфікувати як порушенням договірних зобов`язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив їх виконання (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

В силу дії пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статтей 1 і 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань або за затримку грошових надходжень на рахунок клієнта банку - одержувача грошових коштів, яку нараховано та не сплачено на день набрання чинності цим Законом, розмір її не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Отже, підставами для нарахування пені є: по-перше, прострочення у виконанні грошового зобов`язання, яке допустив боржник; по-друге встановлення конкретного розміру відповідної санкції договором або чинним законодавством.

Перевіривши проведені Позивачем нарахування пені в сумі 66172 грн 02 коп., колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість та правильність нарахування пені в заявленій сумі.

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, вирішуючи подане клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У відповідності до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, правовий аналіз наведеної норми свідчить про те, що зменшення розміру неустойки це право суду, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру штрафу перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведеного вище слідує, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Крім того, процесуальна норма щодо зменшення розміру пені може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. З огляду на вищезазначене, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При вирішенні питання про наявність підстав для застосування до Відповідача зменшення нарахованої Позивачем суми пені необхідно також врахувати, що Відповідач є підприємством критичної інфраструктури. Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про критичну інфраструктуру", до життєво важливих функцій та/або послуг, належать, зокрема енергозабезпечення.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що стягнення з Відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення Відповідачем зобов`язання, а також з урахуванням того, що Позивачем не було надано доказів понесення ним збитків через порушення Відповідачем грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.

Виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, статус Відповідача, який має стратегічне значення для регіону, беручи до уваги, що окрім пені Позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених вчасно коштів Відповідачем, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафу та пені на 50%, а саме пені до 33086 грн 01 коп. та відповідно стягує її у цьому розмірі.

З огляду на викладене вище, в задоволенні позову в частині стягнення з Відповідача пені в сумі 33086 грн 01 коп. суд апеляційної інстанції відмовляє.

Дане рішення й було прийняте і місцевим господарським судом в цій частині.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін у відповідній частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача 327521 грн інфляційних втрат та 102441 грн 70 коп. 3% річних, то колегія суду зауважує таке.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що ж до доводів апеляційної скарги відносно ніби-то невірного нарахування інфляційних втрат (зокрема, як вважає Відповідач їх перераховано не за повний місяць), то колегія суддів дослідивши долучений Позивачем до матеріалів справи розрахунок інфляційних втрат, звертає увагу апелянта, що не зважаючи на зазначення в назві розрахунку розрахункового періоду з 13 жовтня 2021 року по 13 вересня 2024 року (том 1, а.с. 163-167) розрахунок Позивачем проведений щодо кожного місяця окремо, починаючи із жовтня місяця 2021 року та закінчуючи серпнем місяцем 2024 року (з огляду на зазначення в розрахунку кінцевої дати розрахунку 13 вересня не повного місяця). На дане даючи відповідні доводи апеляційної скарги Відповідач уваги не звернув.

При цьому, колегія суду при стягненні інфляційних втрат враховує правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року в справі № 910/13071/19, у якому роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Відповідно Позивачем правильно визначено період нарахування інфляційних.

При цьому суд апеляційної істанції констатує, що якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

При цьому, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 5 липня 2019 року в справі № 905/600/18 дійшов висновку, що до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат, за допомогою системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН в межах періоду визначеного Позивачем, із розрахуванням інфляційних втрат за кожний місяць, суд апеляційної інстанції вважає нарахування 327521 грн інфляційних втрат арифметично правильним, що вказує на правомірність їх нарахувань Позивачем та правильність їх стягнення місцевим господарським судом.

Крім того, Позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

За своїми ознаками, 3% річних є платою за користування чужими коштами в період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання.

У свою чергу, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України.

Позивачем, відповідно до поданого розрахунку нараховано 102441 грн 70 коп. - 3% річних.

Відповідач контррозрахунку здійснених нарахувань не надав.

Перевіривши розрахунок Позивача у межах визначеного періоду, суд апеляційної інстанції вважає нарахування 102441 грн 70 коп. 3% річних арифметично правильним, що також вказує на правомірність їх нарахування Позивачем та правильність їх стягнення судом першої інстанції.

За таких обставин, заявлені Позивачем вимоги щодо стягнення інфляційного збільшення, трьох процентів річних відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України, відтак є правомірними та обґрунтованими, розраховані відповідно до норм чинного законодавства України, яке регулює стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. З огляду на вказане апеляційний господарський суд стягує з Відповідача на користь Позивача 327521 грн інфляційних та 102441 грн 70 коп. річних.

Дане рішення було прийнято і місцевим господарським судом, відповідно, Північно-західний апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується заперечень наведених в апеляційній скарзі та зазначення в прохальній частині апеляційної скарги про скасування ухвали про відмову у задоволенні клопотання Відповідача про призначення економічної експертизи, то колегія суду зауважує таке.

Відповідач просив суд на вирішення експерта наступні питання: Чи відповідає Договір вимогам законодавства? Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах розмір орендної плати?

За змістом частини 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Відповідно до частини 4 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дульський проти України" (заява № 61679/00) зазначається, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури; більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. У вирішенні відповідного питання (до призначення судової експертизи) слід: визначитися з конкретною установою або конкретним експертом, якими проводитиметься експертиза. З цією метою господарський суд, зокрема, витребує у сторін пропозиції стосовно таких установ та/або судових експертів, у тому числі тих, які не є працівниками зазначених установ. Господарський суд не зв`язаний цими пропозиціями, але може враховувати їх у вирішенні питання про призначення і проведення судової експертизи; визначити об`єкти, що підлягають експертному дослідженню; максимально конкретно визначити питання, які мають бути роз`ясненні судовим експертом, та сформулювати їх у логічній послідовності.

Відповідно до розділу 1.2. "Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень",основними видами експертизи є економічна експертиза.

Економічна експертиза включає дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності; дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій, дослідження документів фінансово - кредитних операцій.

Головними завданнями дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності є: установлення документальної обґрунтованості розміру нестачі або надлишків товарно - матеріальних цінностей і грошових коштів, періоду і місця їх утворення; установлення документальної обґрунтованості оформлення операцій з одержання, зберігання, виготовлення, реалізації товарно-матеріальних цінностей, в тому числі грошових, основних засобів, надання послуг; установлення документальної обґрунтованості відображення в обліку грошових коштів, цінних паперів; установлення документальної обґрунтованості відображення в обліку операцій з нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат; установлення відповідності чинному законодавству відображення в податковому обліку валового доходу та валових витрат за фінансово - господарськими операціями,що підлягають оподаткуванню податком на прибуток;установлення відповідності чинному законодавству відображення в податковому обліку податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість; установлення недоліків в організації бухгалтерського обліку контролю, які сприяли або могли сприяти завданню матеріальних збитків або перешкоджали її своєчасному виявленню.

Відтак, підсумовуючи усе описане вище, колегія суддів резюмує, що питання, запропоновані Відповідачем підлягають відхиленню, оскільки у них Відповідач фактично просить вирішити питання права, які не входять до завдання економічної експертизи.

Крім того апеляційний господарський суд ще раз констатує, що Позивач не довів підставність своїх вимог, що в свою чергу могло вказувати на дійсну необхідність призначення у даній справі судової експертизи.

З огляду на все вищевказане суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні клопотання Відповідача про призначення судово - економічної експертизи, з огляду на його необгрунтованість та відсутність в потребі спеціальних знань для дослідження обставин зазначених в позовній заяві. До аналогічних висновків доходить і апеляційний господарський суд, а відтак не вбачає підстав для скасування оспорюваної ухвали.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" на рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/939/24 від 5 лютого 2025 року - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/939/24 від 5 лютого 2025 року - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №918/939/24 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови виготовлено 30 травня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.