УХВАЛА

26 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/1703/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АССИСТЕНТ АГРО ГРУП"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2025

за позовом Фермерського господарства "ГЕДЕОН-С.М."

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АССИСТЕНТ АГРО ГРУП"

про стягнення 597 500,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство "ГЕДЕОН-С.М." звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АССИСТЕН АГРО ГРУП" (далі - Товариство, скаржник) про стягнення попередньої оплати за товар у розмірі 597 500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу товару від 01.02.2022 №01/02-2022.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням наявних доказів є підстави вважати, що договір купівлі-продажу товару від 01.02.2022 №01/02-2022 є неукладеним у розумінні приписів статті 638 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Фермерське господарство "ГЕДЕОН-С.М." подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 року, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2025 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 скасовано; позов задоволено в повному обсязі.

Постанова мотивована тим, що відповідно до договору, рахунку-фактури, а також специфікації постачальник - ТОВ "АССИСТЕНТ АГРО ГРУП" зобов`язався поставити товар покупцеві (одержувачу), визначений у вказаних документах товар на загальну суму 597 500,00 грн; позивач перерахував відповідачу 597 500,00 грн передплати на виконання умов договору, що підтверджується платіжними інструкціями № 1 від 04.02.2022 та №3 від 08.02.2022; в призначеннях платежів було зазначено про передплати за Мультикоптер DJI Agras Т30 згідно рахунку №АС-0000003 від 01.02.2022 року без ПДВ та за Мультикоптер DJI Agras Т30 згідно рахунку №АС-0000003 від 01.02.2022 року без ПДВ; поведінка відповідача є суперечливою, оскільки з моменту перерахування відповідачу передплати за товар пройшло більше трьох років, а переплачений товар позивачу так і не було поставлено, доказів протилежного матеріали справи не містять. Оскільки договором визначено, що передача товару у власність покупця здійснюється продавцем протягом двох робочих днів з моменту отримання попередньої оплати, відповідно, відповідач повинен був поставити переплачений товар позивачу 10.02.2022, чого в свою чергу, ним здійснено не було. Отже, є підтвердженим, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по поставці товару не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання ( стаття 610 Цивільного кодексу України). Апеляційним судом встановлено, що відповідачем не спростовано факт порушення взятих на себе зобов`язань з поставки передплаченого товару, а також не доведено факт повернення суми оплати за непоставлений товар. За таких обставин колегія суддів вважає заявлені вимоги Фермерського господарства "ГЕДЕОН-С.М." про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АССИСТЕНТ АГРО ГРУП" 597 500,00 грн переплати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

07.05.2025 (через систему ?Електронний суд?) Товариство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Центрально апеляційного господарського суду від 10.03.2025 (повний текст складений 18.04.2025), в якій просить постанову скасувати, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2024 залишити без змін.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення 597 500,00 грн, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), з урахуванням положень ГПК України вона може бути розглянута у касаційному порядку лише за наявності для цього підстав, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 зазначеного Кодексу.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченою підпунктом ?а? пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального права, а саме статей 11, 202, частини 2 статті 207, статей 208, 626, 627, 628, 629, 638, 639, 640 Цивільного Кодексу України, статей 174, 179, 181 Господарського кодексу України та не врахував правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №922/1246/21 від 19.01.2022, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 в справі №204/8017/17, постанови Верховного Суду від 22.01.2020 в справі №674/461/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №227/3760/19-ц від 26.10.2022, що призвело до ухвалення протиправного рішення та скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

При цьому фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Водночас, формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Такі критерії, серед іншого, можливого використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження постанови Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2025 фактично зводяться до незгоди Товариства з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для її скасування.

З огляду на викладене Суд, оцінивши доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми щодо того, що дана справа містить правове питання щодо застосування норми права і її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа №914/1570/20, провадження №2-90гс20) зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Враховуючи викладене, з огляду на принципи господарського судочинства, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №904/1703/24 за касаційною скаргою Товариства на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №904/1703/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АССИСТЕНТ АГРО ГРУП" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач