ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/2029/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А. А. - головуючого, Бенедисюка І. М., Колос І. Б.,

за участю секретаря судового засідання - Іщука В. В.,

представників:

позивача Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» - Пономаренка Д. О.,

відповідача Комунального підприємства «Кривбасводоканал» -

Тер-Товмасян Ю. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.02.2025 (колегія суддів: Дармін М. О. (головуючий), Кощеєв І. М., Чус О. В.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 (суддя Ліпинський О. В.)

у справі за позовом Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання»

до Комунального підприємства «Кривбасводоканал»

про визнання договору про надання послуг з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Кресівського водосховища укладеним в редакції проєкту договору позивача,

УСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Державне промислове підприємство «Кривбаспромводопостачання» (далі - позивач, Державне підприємство) подало до господарського суду позов до Комунального підприємства «Кривбасводоканал» (далі - відповідач, Комунальне підприємство), в якому просило визнати укладеним між позивачем та відповідачем договір на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Кресівського водосховища в редакції позивача (далі - спірний договір).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України встановлено обов`язок первинного водокористувача, яким є відповідач, у разі здійснення забору та використання води з каналів зрошувальних і осушувальних систем, водосховищ, ставків, водогосподарських систем, каналів та водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів укласти на платній основі договір з підприємствами, установами та організаціями, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів у маловодні регіони, одним з яких є позивач. Проте відповідач відмовляється від укладення такого договору, вчинення якого обов`язкове в силу закону, що є підставою для визнання правочину укладеним (в редакції позивача) в судовому порядку за приписами ст.ст. 179, 187 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Господарський суд Дніпропетровської області у рішенні від 20.08.2024, залишеним без змін Центральним апеляційним господарським судом згідно з постановою від 18.02.2025, у задоволенні позову відмовив.

Висновки судів мотивовані тим, що в умовах реалізації альтернативної моделі подачі (перекачування) обсягу води для поповнення Південного водосховища, між сторонами відсутні правовідносини, зміст яких визначений ст. 42 Водного кодексу України та для яких закон встановлює обов`язкове укладення договору.

У поданій касаційній скарзі Державне підприємство, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій, а також на наявність підстави касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить скасувати постановлені у справі рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач вказав на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України у редакції, чинній з 02.01.2022, в частині обов`язковості укладення договору між водокористувачами та підприємства, установами та організаціями, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі в маловодні регіони.

Верховний Суд в ухвалі від 24.04.2025 відкрив касаційне провадження у справі з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

12.05.2025 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Комунальне підприємство заперечило доводи касаційної скарги, просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи позивача, врахувавши заперечення відповідача у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що:

- 30.05.1997 Кабмін прийняв постанову № 524, якою затвердив перелік підприємств та організацій, які забезпечують перекидання води у маловодні регіони каналами і водогонами міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів, серед яких значиться ДПП «Кривбаспромводопостачання» (далі - постанова Кабміну № 524);

- 05.03.2018 голова облдержадміністрації у розпорядженні № Р-125/0/3-18 затвердив нову редакції статуту Державного підприємства, згідно з пп. 1.1, 3.1 якого ДПП «Кривбаспромводопостачання» є юридичною особою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації; її основним завданням є забезпечення перекидання води у маловодні регіони каналами та водогонами (п. 2.3); майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання (п. 4.1);

- Державне підприємство є балансоутримувачем гідроспоруд, зокрема, Макортівського водосховища;

- 01.08.2022 Комунальне підприємство отримало дозвіл на спеціальне водокористування № 76/ДП/49д-22, відповідно до якого здійснює діяльність з водокористування шляхом забору води, зокрема, з Південного водосховища;

- 16.03.2023 Криворізька міська комісія з питань техногенної безпеки та надзвичайних ситуації при виконкомі міської ради (далі - комісія) в межах ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, яка виникла в результаті руйнування гідротехнічної споруди Каховської ГЕС, ухвалила рішення, оформлене протоколом № 9, про:

вжиття Комунальним підприємством та Державним підприємством заходів щодо недопущення зниження експлуатаційного рівня води у джерелі питного водопостачання міста за рахунок впровадження альтернативної моделі подачі (перекачування) обсягу води для поповнення Південного водосховища у такі послідовності: Макортівське водосховище - річка Саксагань - Кресівське водосховище - 33 канал - Південне водосховище (п. 2);

Державному підприємству вжити заходів щодо приведення в належний експлуатаційний стан гідротехнічних споруд, які задіяні в реалізації альтернативної моделі подачі води та знаходяться на його балансі, для забезпечення технічної можливості подачі (перекачування) води за рахунок Макортівського водосховища у відповідному обсязі (п. 3);

Департаменту фінансів та розвитку інфраструктури міста забезпечити фінансування за рахунок коштів субвенцій з обласного бюджету видатків для здійснення заходів із забезпечення м. Кривий Ріг водопостачанням, а в разі необхідності додатково передбачити кошти з бюджету територіальної громади (п. 4);

- 04.07.2023 Комунальне підприємство звернулося до Державного підприємства з листом, в якому просило з метою реалізації альтернативної моделі подачі води для поповнення Південного водосховища забезпечити впровадження заходів щодо пропуску води по р. Інгулець, Карачунівське, Макортівське, Кресівське водосховища у відповідних обсягах в межах існуючих гідрологічних режимів або з розробкою нових;

- 04.04.2024 Державне підприємство, посилаючись на приписи ст. 42 Водного кодексу України та обов`язковість укладення оплатного договору за перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, направило Комунальному підприємству проєкт договору на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Кресівського водосховища, за змістом якого запропонувало передбачити, зокрема, що:

договір укладається, зокрема, відповідно до ст. 42 Водного кодексу України, постанови Кабміну від 30.05.1997 № 524;

п. 1.1 - Державне підприємство (виконавець) здійснює перерозподіл (перекидання) води у Кресівське водосховище, чим надає можливість Комунальному підприємству (замовнику) здійснювати забір води тимчасовою насосною станцією для забезпечення альтернативної моделі подачі (перекачування) обсягу води для поповнення Південного водосховища у наступній послідовності: Макортівське водосховище - річка Саксагань - Кресівське водосховище - 33 канал - Південне водосховище, затвердженою рішенням комісії від 16.06.2023, оформленим протоколом № 9;

п. 1.2 - перерозподіл (перекидання) води у Кресівське водосховище здійснюється виконавцем за допомогою власних гідроспоруд шляхом пропуску води з Макортівського водосховища;

- 10.04.2024 відповідач у листі відмовився від укладення зазначеного правочину та повернув його проєкт без підпису, вказавши що у рішенні від 16.06.2023, оформленому протоколом № 9, комісія зобов`язала позивача лише вжити заходів щодо приведення в належний експлуатаційний стан власні гідротехнічні споруди, задіяні в реалізації альтернативної моделі подачі води, що не є тотожним обов`язку надавати послуги з перекидання води до Кресівського водосховища, крім того, відкриття запірної арматури на напірній вежі у Макортівському водосховищі не вважається перерозподілом (перекиданням) водних ресурсів, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів відносно обов`язковості укладення сторонами спірного договору за приписами ст. 42 Водного кодексу України.

Наведене стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом, в задоволенні якого суди попередніх інстанцій відмовили, вказуючи що в умовах реалізації альтернативної моделі подачі (перекачування) обсягу води для поповнення Південного водосховища між сторонами відсутні правовідносини, зміст яких визначений ст. 42 Водного кодексу України та для яких закон встановлює обов`язкове укладення договору за ст. 179 ГК України.

При цьому суди попередніх інстанцій виходили з таких висновків:

- відповідно до дозволу на спеціальне водокористування відповідач здійснює забір води для використання саме з Південного водосховища;

- за умовами пп. 1.1, 1.2 договору в редакції позивача Державне підприємство за допомогою власних гідроспоруд здійснює пропуск води з Макортівського до Кресівського водосховища річкою Саксагань, після чого Комунальне підприємство здійснює перекачування води з Кресівського до Південного водосховища 33 каналом за допомогою тимчасової насосної станції, а отже, в альтернативній схемі подачі води з Макортівського до Кресівського водосховища не задіяні канали та водогони, які є засобом перекидання води у маловодні регіони відповідно до постанови Кабміну № 524, і включення позивача до переліку підприємств та організацій, які забезпечуються перекидання води у маловодні регіони каналами і водогонами міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів у цьому випадку не свідчить про фактичне надання ним відповідачу послуги, визначеної ст. 42 Водного кодексу України;

- в умовах реалізації альтернативної моделі подачі води здійснення позивачем пропуску води з Макортівського до Кресівського водосховища через річку Саксагань не підпадає під визначення «перерозподіл водних ресурсів», оскільки в цьому випадку позивач не здійснює перерозподіл води каналами і водогонами, а вчиняє «пропуск води через гідровузли», відповідач, своєю чергою, не здійснює «забір води» з Кресівського водосховища (не вилучає воду з водного об`єкта для використання), а фактично перекачує воду з Кресівського до Південного водосховища, що підпадає під визначення терміну «перерозподіл водних ресурсів» та не охоплюється поняттям «спеціальне водокористування», відповідно, вжиття позивачем як балансоутримувачем гідроспоруд Макортівського водосховища певних заходів (відкриття запірної арматури на напірній вежі у Макортівському водосховищі) не підпадає під дію постанови Кабміну № 524, адже не є «перекиданням води у маловодні регіони».

У ч. 1 ст. 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень про відмову у задоволенні позову виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, - п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

У п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів не встановила наявності висновку Верховного Суду щодо питання застосування ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України у редакції, чинній з 02.01.2022, в частині обов`язковості укладення договору між первинними водокористувачами та, зокрема, підприємства, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі в маловодні регіони, у спорах, пов`язаних із застосуванням ст.ст. 179, 187 ГК України, а тому зазначає таке.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду, у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремих його умов. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 61/341).

Отже, для правильного вирішення спору у справі, яка розглядається, насамперед слід з`ясувати, чи є укладення спірного договору у цьому конкретному випадку обов`язковим для сторін в силу прямої вказівки закону - ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України.

У ст. 1 Водного кодексу України визначено, зокрема, що:

використання води - процес вилучення води для використання у виробництві з метою отримання продукції та для господарсько-питних потреб населення, а також без її вилучення для потреб гідроенергетики, рибництва, водного, повітряного транспорту та інших потреб;

водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт);

водозабір - споруда або пристрій для забору води з водного об`єкта;

водокористування - використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об`єктів);

забір води - вилучення води з водного об`єкта для використання за допомогою технічних пристроїв або без них;

перерозподіл водних ресурсів - подача (перекачування) води з одного річкового басейну в інший або в межах одного річкового басейну для забезпечення потреб у водних ресурсах водокористувачів маловодних регіонів.

За приписами ст. 46 Водного кодексу України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.

Спеціальне водокористування за змістом ст. 48 Водного кодексу України - це забір, зокрема, юридичними особами води з водних об`єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об`єкти, яке здійснюється насамперед для задоволення питних потреб населення. До такого виду водокористування не належать, зокрема, пропуск води через гідровузли (крім гідроенергетичних); подача (перекачування) води водокористувачам у маловодні регіони; подача (перекачування) води каналами та водогонами зрошувальних і осушувальних систем, каналами та водогонами (водопроводами) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів для потреб водокористувачів.

До 08.09.2021 редакція ст. 42 Водного кодексу України передбачала, що водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи (ч.1).

Водокористувачі можуть бути первинними і вторинними (ч. 2).

Первинні водокористувачі - це ті, що мають власні водозабірні споруди і відповідне обладнання для забору води (ч. 3).

Вторинні водокористувачі (абоненти) - це ті, що не мають власних водозабірних споруд і отримують воду з водозабірних споруд первинних водокористувачів та скидають стічні води в їхні системи на підставі договору про водопостачання (поставку води) та/або про водовідведення без отримання дозволу на спеціальне водокористування (ч. 4).

Вторинні водокористувачі здійснюють скидання стічних вод у водні об`єкти на підставі дозволів на спеціальне водокористування (ч. 5).

Забір та використання води із каналів, водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів здійснюються на підставі дозволу на спеціальне водокористування та договору про водопостачання (поставку води), укладеного з підприємствами та організаціями, які забезпечують перекидання води у маловодні регіони. Перелік підприємств та організацій, які забезпечують перекидання води у маловодні регіони, затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 6).

08.09.2021 Верховна Рада прийняла Закон України «Про внесення зміни до статті 42 Водного кодексу України щодо уточнення переліку первинних водокористувачів» № 1726-IX (чинний з 02.10.2021, але введений в дію з 02.01.2022), в якому постановила викласти названу статтю Кодексу в такій редакції:

водокористувачами в Україні можуть бути підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи (ч. 1).

Водокористувачі можуть бути первинними і вторинними (ч. 2).

Первинні водокористувачі - це ті, які мають власні водозабірні споруди і відповідне обладнання для забору води, а також отримують воду з каналів зрошувальних і осушувальних систем, водосховищ, ставків, водогосподарських систем, каналів та водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів (ч. 3).

Забір та використання води первинними водокористувачами з каналів зрошувальних і осушувальних систем, водосховищ, ставків, водогосподарських систем, каналів та водогонів (водопроводів) міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів здійснюються на платній основі на підставі договору з підприємствами, установами та організаціями, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі в маловодні регіони, та за наявності дозволу на спеціальне водокористування. Укладення договору є обов`язковим (ч. 4).

Перелік підприємств, установ та організацій, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі у маловодні регіони, затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 5).

Вторинні водокористувачі (абоненти) - це ті, які не мають власних водозабірних споруд, отримують воду з водозабірних споруд первинних водокористувачів та скидають стічні води у системи таких первинних водокористувачів на підставі договору про водопостачання (поставку води) та/або про водовідведення без отримання дозволу на спеціальне водокористування (ч. 6).

Вторинні водокористувачі здійснюють скидання стічних вод у водні об`єкти на підставі дозволів на спеціальне водокористування (ч. 7).

Аналіз ст. 42 Водного кодексу України дає підстави для висновків, що:

- для договірного врегулювання таких правовідносин мають бути два контрагенти, один з яких є первинним водокористувачем, що здійснює забір та використання води на підставі дозволу на спеціальне водокористування, а інший - спеціалізоване підприємство, що забезпечує перерозподіл (перекидання) водних ресурсів для їх забору первинним водокористувачем;

- відповідно до чч. 3, 5 ключовою ознакою для віднесення суб`єкта господарювання до первинного водокористувача є наявність у нього власних водозабірних споруд і відповідного обладнання для забору води, зокрема, з водосховища, а обов`язковою умовою для встановлення підприємству статусу особи, яка забезпечує перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі у маловодні регіони, є віднесення його Кабміном до переліку таких підприємств;

- приписи ч. 4 встановлюють імперативний обов`язок первинних водокористувачів укласти оплатний договір, зокрема, з підприємствами, що забезпечують перерозподіл (перекидання) водних ресурсів, у тому числі в маловодні регіони, для підставності та правомірності здійснювати право водокористування у спосіб забору води, у тому числі з водосховищ, для її використання у господарській діяльності з метою подальшого постачання води вторинним водокористувачам (абонентам) за договорами про водопостачання та/або водовідведення.

Звертаючись до суду з позовом, Державне підприємство з посиланням на ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України у редакції, чинній з 02.01.2022, та постанову Кабміну № 524 просило визнати укладеним між ним та відповідачем договір на послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів до Кресівського водосховища в редакції проєкту, запропонованого позивачем, оскільки надає відповідачу послуги з перерозподілу (перекидання) водних ресурсів з Макортівського водосховища до Кресівського водосховища, які є оплатними.

Натомість відповідач заперечив насамперед проти існування між сторонами відносин, що підпадають під дію ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України, відповідно, наявність у нього обов`язку за законом укласти спірний договір, адже згідно з предметом спірного правочину позивач не є тим підприємством, що надає послуги перерозподілу (перекидання) водних ресурсів у розумінні названої статті Кодексу та постанови Кабміну № 524.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що у випадку наявності сумнівів щодо застосування норми права саме пояснювальна записка до закону є одним з найважливіших документів, які дають можливість зрозуміти дійсну волю законодавця (дух і букву закону). При застосуванні норми права необхідно, враховуючи букву закону, обов`язково з`ясовувати дійсну легітимну мету відповідного закону, яка встановлюється, зокрема, через аналіз пояснювальної записки до проєкту закону (подібний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 у справах № 820/1835/18 та № 820/1670/18, від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18).

Європейський суд з прав людини також використав у справі «ТОВ "Світ розваг" та інші проти України» (Svit rozvag, tov and others v. Ukraine, заява № 13290/11 та 2 інші, пп. 8, 147) пояснювальну записку до закону, як і Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21.

Як убачається з пояснювальної записки від 11.08.2020 до проєкту Закону № 1726-IX «Про внесення змін до Водного кодексу України щодо уточнення переліку первинних водокористувачів», ціллю законопроєкту є узгодження постанови Кабміну від 26.10.2011 № 1101 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються бюджетними установами, що належать до сфери управління Державного агентства водних ресурсів» зі ст. 42 Водного кодексу України.

Завданнями законопроєкту є:

(1) законодавче врегулювання питання обов`язковості укладення господарського договору первинними водокористувачами з підприємствами водної галузі, необхідність законодавчого закріплення організації надання платних послуги, пов`язаних з подачею води юридичним і фізичним особам з меліоративних систем і водних джерел для поливу зрошуваних або зволоження осушених земель, промислових і комунальних потреб, а також поливу городів, садів і богарних земель та наповнення наливних водойм;

(2) збереження і відновлення державного майна на стратегічних об`єктах України за рахунок надання платних послуг.

Обґрунтування внесення змін згідно з Законом № 1726-IX полягали в тому, що управління каналів Держводагентства включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави у сфері агропромислового комплексу, затвердженого постановою Кабміну від 04.03.2015 № 83, і здійснюють міжгалузевий, регіональний та місцевий перерозподілу водних ресурсів з метою забезпечення потреб населення і галузей економіки Держави, однак первинні водокористувачі (крупні підприємства) не сплачують управлінням кошти за послуги з подачі води і наповнення водосховищ.

У постанові Кабміну від 26.10.2011 № 1101 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються бюджетними установами, що належать до сфери управління Державного агентства водних ресурсів» визначено, що водогосподарські організації надають платні послуги, пов`язані з подачею води юридичним і фізичним особам з меліоративних систем і водних джерел для поливу зрошуваних або зволоження осушених земель, промислових і комунальних потреб, а також поливу городів, садів і богарних земель та наповнення наливних водойм (п. 11).

Оскільки управління каналів Держводагентства мають власні водозабірні споруди, вони підпадають під категорію первинних водокористувачів, при цьому такими не є, адже не використовують воду, а транспортують її до водокористувачів, однак підприємства житлово-комунального господарства не укладають договорів з водогосподарськими організаціями, які відносяться до сфери управління Держводагентства (управліннями каналів Держводагентства), та не сплачують їм за транспортування води.

З огляду на наведене зміни, внесені законодавцем Законом № 1726-IX до ст. 42 Водного кодексу України, були спрямовані на те, щоб конкретно визначити первинних водокористувачів та врегулювати механізм надання платних послуг управліннями каналів Держводагентства, згідно з яким ці водогосподарські організації на підставі договору про надання послуг з подачі води і наповнення водосховищ транспортують воду у водозабірні споруди, з яких первинні водокористувачі здійснюють забір води та використовують її у своїй господарській діяльності для задоволення потреб вторинних водокористувачів.

Отримання такої плати від первинних водокористувачів управліннями каналів Держводагентства дозволить досягти мети Закону № 1726-IX, зокрема, забезпечення безперебійного виконання завдань управліннями каналів Держводагентства щодо здійснення міжгалузевого, регіонального та місцевого перерозподілу водних ресурсів з метою забезпечення потреб населення і галузей економіки Держави; підтримання підприємствами водної галузі в належному робочому стані гідротехнічних споруд, зокрема, каналів, насосних станції та іншого енергоємного обладнання.

У контексті вказаного колегія суддів зазначає, що ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України у редакції, чинній з 02.01.2022, визначає обов`язковість встановити договірні відносини між первинними водокористувачами та водогосподарськими організаціями, які відносяться до сфери управління Держводагентства - управліннями каналів Держводагентства, що забезпечують перерозподіл (подачу, перекачування, перекидання) водних ресурсів гідротехнічними спорудами, за допомогою яких можливе транспортування води, стосовно надання цими підприємствами первинним водокористувачам послуг з подачі води і наповнення водосховищ, з яких первинні водокористувачі здійснюють забір води власним технічним обладнанням для подальшого її використання на підставі дозволу на спеціальне водокористування.

У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Державне підприємство є суб`єктом господарювання, віднесеним Кабміном у постанові № 524 до переліку підприємств, що забезпечують перекидання води у маловодні регіони каналами і водогонами міжбасейнового та внутрішньобасейнового перерозподілу водних ресурсів.

Державне підприємства згідно з постановою Кабміну від 04.03.2015 № 83 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, віднесене й до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Комунальне підприємство у жодному з цих переліків, затверджених постановами Кабміну, не значиться, натомість є суб`єктом господарювання, який на підставі дозволу здійснює спеціальне водокористування шляхом забору (вилучення) води за допомогою технічних пристроїв з Південного водосховища для використання у виробництві з метою задоволення потреб населення (вторинних споживачів), що наділяє його статусом первинного водокористувача, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

Разом з тим суди попередніх інстанцій з`ясували, що згідно з предметом запропонованого позивачем проєкту договору Комунальне підприємство за допомогою власних технічних пристроїв (тимчасової насосної станції) перекачує каналом 33 у Південне водосховище воду, забір якої здійснює з Кресівського водосховища, у яке Державне підприємство забезпечує перекид води з Макортівського водосховища не каналом і водогоном, а за допомогою гідровузла - комплексу гідротехнічних споруд (водосховищ), об`єднаних за розташуванням, призначенням й умовами їх роботи, і обставин, пов`язаних із забезпеченням Державним підприємством власними гідротехнічними потужностями постачання (транспортування) води з Макортівського водосховища у Кресівське водосховище, зокрема, каналом, суди попередніх інстанцій не встановили.

З огляду на викладене, затверджену комісією альтернативну модель подачі води у рішенні від 16.06.2023, оформленому протоколом № 9, а також предмет запропонованого позивачем проєкту договору Державне підприємство у спірних конкретних правовідносинах не є тією водогосподарською організацією в розумінні ст. 42 Водного кодексу України у редакції, чинній з 02.01.2022, та постанови Кабміну № 524, що здійснює подачу (транспортування) води з Макортівського водосховища до Кресівського водосховища у маловодні регіони каналами і водогонами, відповідно, у цьому спорі між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини, зміст яких визначений ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України та для яких законом встановлене обов`язкове укладення договору за приписами ст.ст. 179, 187 ГК України.

Оскільки укладення саме такого договору в редакції, запропонованій позивачем, за встановлених обставин і вказаного в цій постанові не може бути визнане обов`язковим в силу закону - ч. 4 ст. 42 Водного кодексу України, а сторони не зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору та не надавали згоди на передачу цього спору про укладення спірного договору на вирішення суду, висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог у цьому конкретному випадку є обґрунтованими і правомірними.

При цьому Верховний Суд зауважує, що позивач у зв`язку з відмовою у задоволенні цього позову не позбавлений права доводити факт постачання (транспортування) ним води каналом у те водосховище, з якого відповідач здійснює забір і використання води для потреб населення, визначити наявність правових підстав для укладення відповідного договору та звернутися до суду за захистом свого права, яке він вважає порушеним, відповідно до ГПК України.

Наведене в сукупності виключає можливість скасування судових рішень з підстави касаційного оскарження за п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України і прийняття нового рішення про задоволення позову, відповідно, задоволення касаційної скарги Державного підприємства.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач у касаційній скарзі не зазначає.

З урахуванням вказаного Суд надав вичерпну відповідь на істотне питання, що виникає при кваліфікації спірних правовідносин у матеріально-правовому сенсі, та приймає доводи відповідача у відзиві на касаційну скаргу у тій частині, яка узгоджується з цією постановою.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги Державного підприємства, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постановлених у справі судових рішень - без змін, у зв`язку з чим судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державного промислового підприємства «Кривбаспромводопостачання» залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.02.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2029/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. А. Ємець

Судді: І. М. Бенедисюк

І. Б. Колос