ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. Справа№ 925/891/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю секретаря судового засідання : Гончаренка О.С.

за участю представників сторін

від позивача: Варода П.Б.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу в режимі відеоконференції Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024

у справі №925/891/24 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів»

про стягнення 330 438,71 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» про стягнення 330 438,71 грн заборгованості, а саме: 293 724,74 грн суми основного боргу, 29 669,41 грн пені, 3 210,85 грн 3% річних та 3 833,71 грн інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №1240 від 19.10.2023.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» 293 724,74 грн суми основного боргу, 29 428,65 грн - пені, 3 178,01 грн - 3% річних, 3 833,71 грн - інфляційних втрат, 3 962,09 грн - судового збору та 14 988,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу. У решті вимог у позові відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд зазначив про неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №1240 від 19.10.2023, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 293 724,74 грн за видатковою накладною №FLX-Г44431 від 29.01.2024, строк оплати за якою настав 28.02.2024. Таким чином, суд дійшов висновку, що борг в розмірі 293 724,74 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також суд першої інстанції зазначив, що при нарахуванні 3% річних не було враховано вимоги ст. 253 ЦК України, згідно якої перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, дійшов висновку, що розмір 3% річних нарахованих за період з 29.02.2024 по 09.07.2024 підлягає стягненню у сумі 3 178,01 грн, а у решті вимог про стягнення річних суд відмовив.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що інфляційні втрати нараховано вірно, а тому заявлена до стягнення сума 3 833,71 грн підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що при нарахуванні пені, позивачем також не було враховано вимоги ст. 253 ЦК України, а тому розмір пені нарахований за період з 29.02.2024 по 09.07.2024 складає суму 29 428,65 грн, яка підлягає стягненню, а у решті вимог про стягнення неустойки суд відмовив.

Також судом першої інстанції задоволено вимоги щодо стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача у розмірі 14 988,00 грн, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог. При цьому суд зазначив, що від відповідача не надходило до суду жодних заяв (заперечень) щодо неспівмірності витрат позивача на послуги адвоката, а також не надходило клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача, а тому вказані витрати підлягають розподілу між сторонами в порядку ч.4 ст.129 ГПК України. Крім того, матеріали справи не містять доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності із значенням справи для позивача, а загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, не виходить за розумні межі розміру гонорару адвоката.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, за твердженням апелянта військова агресія зі сторони рф є форс-мажорною обставиною, яка впливає на можливість виконання даного договору, проте суд першої інстанції не врахував, що внаслідок настання обставин непереборної сили, починаючи з 24 лютого 2022 року фінансово-господарська діяльність підприємства відповідача була повністю паралізована через мобілізацію деяких працівників до лав Збройних Сил України та підрозділів територіальної оборони, а також відбулось значне погіршення фінансового стану через зростання кредиторської заборгованості підприємства перед банками, бюджетом та контрагентами, що спричинило неспроможність своєчасного виконання фінансових зобов`язань перед позивачем за договором поставки №1240 від 19.10.2023.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем до закінчення розгляду справи не подано заяву про розподіл судових витрат та не обґрунтовано поважності причин неможливості подання доказів понесених таких витрат, що зумовлює підстави для відмови в ухваленні додаткового рішення про розподіл витрат.

Також апелянт вважає, що сума заявлених витрат на правову допомогу є неспівмірною із складністю справи, оскільки дана справа не є складною та не потребує значного обсягу робіт та часу, який витрачено адвокатом у даній справі.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» у своєму відзиві, наданому до суду 20.02.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Також позивач зауважує, що під час розгляду судової справи №925/891/24 відповідачем не було надано сертифікат Торгово-промислової палати України, виданого за його зверненням про наявність форс-мажорних обставин, які перешкоджали належному виконанню ним обов`язків за договором поставки. Не було надано також будь-яких інших доказів, які б підтверджували форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Крім того, позивач вказує, що відповідач не подавав жодних заяв чи клопотань щодо зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу протягом розгляду справи у суді першої інстанції, тому він вважає, що відповідач безпідставно просить відмовити у їх стягненні у суді апеляційної інстанції. Водночас, позивач зазначає, що відповідач не надав жодних доказів, які підтверджували, що витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу є надмірними або непропорційними до складності справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 витребувано матеріали справи №925/891/24, які надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 30.12.2024.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 залишено без руху.

22.01.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» надійшла заява про усунення недоліків та подано до суду докази сплати судового збору у розмірі у розмірі 7 855,10 грн (платіжна інструкція №6790 від 7.01.2025).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 та призначено розгляд справи на 10.03.2025.

20.02.2025 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» адвоката Вароди Павла Борисовича до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, у якій заявник просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідбаністю «Світ ласощів» 7 500, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2025, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Ткаченко Б.О. та призначено її розгляд на 21.04.2025.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2025, у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 відкладено на 19.05.2025.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» (покупець) було укладено договір №1240.

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору постачальник зобов`язався виготовити продукцію і передати її у власність покупця, а покупець - прийняти продукцію та оплатити її на умовах договору.

Згідно з п. 1.2. договору постачання продукції здійснюється окремими партіями згідно узгодженого замовлення покупця. Перший етап узгодження відбувається шляхом передачі покупцем усного замовлення представнику постачальника або змістовного письмового замовлення довільної форми із зазначенням пункту доставки факсом (електронною поштою) в офіс постачальника. Завершальним етапом узгодження є передача факсом (електронною поштою) покупцеві рахунку-фактури постачальника із зазначенням найменування, асортименту, ціни одиниці продукції.

За домовленістю сторін постачальник може взяти на себе зобов`язання виготовити і передати у власність покупця оригінал-макет (кліше), а покупець зобов`язується своєчасно прийняти і оплатити його вартість. Строки поставки та оплати, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість кліше обумовлюються сторонами додатково (п. 1.3. договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що доставка продукції покупцю здійснюється засобами і за рахунок покупця або за домовленістю сторін.

Підтвердженням факту доставки партії продукції є товарна накладна, підписана уповноваженою особою покупця (п. 3.4. договору).

Відповідно до п. 3.5. договору підпис уповноваженої особи покупця в товарній накладній є підтвердженням згоди покупця на отримання від постачальника партії продукції в асортименті, кількості та за цінами, зазначеними в накладній.

Згідно з п.3.7 договору перехід права власності на кожну партію продукції та всіх ризиків від постачальника до покупця відбувається в момент отримання її від постачальника.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє упродовж 1 року (п. 7.1. договору).

Після закінчення терміну дії договору, якщо жодна із сторін не повідомила іншу письмово про наміри щодо припинення дії договору, термін його дії продовжується на кожний наступний рік (п. 7.2. договору).

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 092 386,01 грн, що підтверджується копіями:

-видаткової накладної №FLX-Г43206 від 22.11.2023 та товарно-транспортної накладної №43206 від 22.11.2023 на загальну суму 374 858,60 грн;

-видаткової накладної №FLX-Г43378 від 04.12.2023 та товарно- транспортної накладної №43378 від 04.12.2023 на загальну суму 103 854,91 грн;

-згідно з актом №FLX-Г43379 від 04.12.2023, позивач розробив та передав оригінал-макета ТМ Субота Вафлі Артек, смак шоколаду-горіху-класичні 70 г, а відповідач прийняв цей товар на загальну суму 7 021,02 грн;

-видаткової накладної №FLX-Г43588 від 13.12.2023 та товарно-транспортної накладної №43588 від 13.12.2023 на загальну суму 302 723,76 грн;

-видаткової накладної №FLX-Г44431 від 29.01.2024 та товарно - транспортної №44431 від 29.01.2024 на загальну суму 303 927,72 грн.

Водночас, відповідачем було сплачено позивачу суму 798 661,27 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач зазначив, що відповідач у визначений договором строк отримав товар, проте протягом 30 днів за нього не розрахувався, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 293 724,74 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 29 669,41 грн - пені, 3 210,85 - 3% річних, 3 833,71 грн - інфляційних втрат, 15 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України, зокрема, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Покупець здійснює кінцевий розрахунок з постачальником за поставлену партію продукції протягом 30 календарних днів з моменту доставки (п. 4.1. договору).

Оскільки в призначенні платежу відповідачем не вказувалося за яку саме партію товару було здійснено оплату, то в порядку черговості зарахування коштів, суд першої інстанції правильно зазначив, що борг за поставлений товар за останньою видатковою накладною №FLX-Г44431 від 29.01.2024 залишився неоплаченим.

Отже, строк оплати за вищевказаною видатковою накладною настав 28 лютого 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 092 386,01 грн, водночас, відповідачем було сплачено позивачу 798 661,27 грн.

Враховуючи встановлені обставини та додані до справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач виконав свої зобов`язання за договором в частині поставки товару, проте відповідач порушив строки оплати, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 293 724,74 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що борг у розмірі 293 724,74 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати товару, у строки погоджені сторонами у договорі, що ним під час розгляду справи не спростовано шляхом подання відповідних доказів, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У випадку порушення покупцем термінів оплати за п. 4.1 договору покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості за період від дати, коли платіж мав бути здійснений, до дати фактичного надходження коштів до постачальника (пункт 5.2. договору).

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (чинним на час дії договору), штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України (чинним на час дії договору) встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Господарський суд під час вирішення спору з`ясовує обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку та здійснює оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснений неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми пені та інших нарахувань, у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.01.2021 в справі №922/2216/18 та від 05.03.2018 в справі №910/1389/18.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів перевіривши розрахунок пені, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, а саме: позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 29 669,41 грн пені, нарахованої за період з 28.02.2024 по 09.07.2024. При нарахуванні пені, позивачем не було враховано вимоги ст. 253 ЦК України, а тому правильний розмір пені нарахований за період з 29.02.2024 по 09.07.2024 та складає суму 29 428,65 грн. Отже, в решті вимог стягнення пені правильно відмовлено судом першої інстанції.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3 210,85 грн - 3% річних, нарахованих за період з 28.02.2024 по 09.07.2024 на суму боргу та 3 833,71 грн - інфляційних втрат, нарахованих за період з березня по травень 2024 року на суму боргу.

При нарахуванні 3% річних позивачем також не було враховано вимоги ст. 253 ЦК України, згідно якої перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір 3% річних нарахованих за період з 29.02.2024 по 09.07.2024 складає суму 3 178,01 грн, яка підлягає задоволенню, а в решті вимог про стягнення річних слід відмовити.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що він є арифметично правильним та підлягає задоволенню у розмірі 3 833,71 грн.

Разом з цим, апелянт як на підставу неможливості виконання зобов`язань за договором посилається на наявність форс-мажорних обставин, що виникли у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Згідно зі статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України (чинним на час дії договору) передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з частиною 4 статті 219 Господарського кодексу України (чинним на час дії договору) сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У пункті 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності.

Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність.

Схожий за змістом висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16.

Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

При цьому, суд зазначає, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14,141 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21.

Отже, визначення форс-мажору передбачає, що сам по собі воєнний стан не може бути автоматично форс-мажором, для визнання його таким обов`язково щоб він безпосередньо спричинив неможливість виконати те чи інше договірне зобов`язання.

Таким чином, ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Наразі строк дії режиму воєнного стану в Україні продовжений до 07.08.2025.

Листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 засвідчено, що військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) та до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по зобов`язанням за договорами, виконання яких настало і стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Проте сертифікат про форс-мажорні обставини не є актом державного органу, який спричиняє виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків сторін. У разі судового процесу сертифікат ТПП є лише одним із доказів, який не має наперед визначеної сили перед іншими доказами, і лише в їх сукупності на підставі наданих доказів суд приймає рішення.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин встановлюється регламентом засвідчення ТПП України та регіональними ТПП форс-мажорних обставин.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 .02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 року у справі № 905/55/2). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань, а обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на неможливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання зобов`язання та військовими діями.

Тож сторона, що посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази за чотирма складовими події «форс-мажору»: подія (форс-мажорна обставина); непередбачуваність обставин; причинно-наслідковий зв`язок між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань; неможливість виконання і альтернативного виконання.

Саме таких висновків дотримується колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, у постанові від 04.10.2022 у справі № 927/25/21.

У матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчує наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань відповідача за договором.

При цьому, колегія судів відзначає, що матеріали справи не містять, а апелянтом не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, що виконання зобов`язання стало неможливим унаслідок форс-мажору або обставин, що об`єктивно звільняють його від відповідальності за прострочення оплати.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Також відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині стягнення витрат на відшкодування правничої допомоги просив його також скасувати.

Так, відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту статті 129 Господарського процесуального кодексу України випливає, що судові витрати підлягають відшкодуванню за умови надання стороною належних доказів, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000, 00 грн надано договір про надання професійної правничої допомоги від 03.07.2024 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» та адвокатом Вародою П.Б.

Згідно з п. 3.1. договору за надану професійну правничу допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 15 000,00 грн.

Позивачем було сплачено адвокату 15 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, що підтверджується копією платіжної інструкції від 04 липня 2024 року №18333.

Крім того, у матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВО №1081063 від 09.07.2024 позивачеві адвокатом Вародою Павлом Борисовичем (поданий разом з позовною заявою).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що від відповідача не надходило до суду жодних заяв (заперечень) щодо неспівмірності витрат позивача на послуги адвоката, а також не надходило клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача.

Колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В обґрунтування заяви, позивачем дотримано порядку, який передбачений статтями 123, 126, 129, 244 ГПК України, тобто, зроблено відповідну заяву із врахуванням зазначених вище норм та обставин справи, та завчасно подано її до суду (разом з позовною заявою). Заявник обґрунтував понесені судові витрати на професійну правничу допомогу відповідно до ст.ст. 126, 129 ГПК України.

Обґрунтовуючи розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції позивач посилався, що ним понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції, на підтвердження чого подано усі необхідні первинні документи, що підтверджують розмір таких витрат та докази її сплати.

Так, виходячи з наданих позивачем доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи, колегія суддів виходить із загальних критеріїв оцінки послуг з надання правової (правничої) допомоги з урахуванням обсягу та змісту підговлених адвокатом документів.

Зокрема, суд оцінює та досліджує подані позивачем документи та встановлює, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не подавав адвокат під час розгляду справи явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено в документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, доцільність та необхідність виконання даних робіт (надання послуг), кількість судових засідань, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що розумною та співмірною є компенсація витрат відповідачу у розмірі 15 000,00 грн.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено, що з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог стягненню з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає сума 14 988 грн. 00 коп.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача фактично зводяться до переоцінки обставин, правильно встановлених судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Крім того, позивач надав клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 7500,00 грн.

В обґрунтування заяви, заявник обґрунтував понесені судові витрати на професійну правничу допомогу відповідно до ст.ст. 126, 129 ГПК України. Також заявник зазначив, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн, на підтвердження чого подано усі необхідні первинні документи, що підтверджують розмір таких витрат. Отже, вважає витрати на правничу допомогу адвоката понесені у даній справі були необхідними, розумними, співмірними зі складністю справи та часом витраченим адвокатом.

Колегією суддів встановлено, що підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7500, 00 грн надано договір про надання професійної правничої допомоги від 17.02.2025 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» та адвокатом Вародою П.Б.

Згідно з п. 3.1. договору за надану професійну правничу допомогу клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 7 500,00 грн.

Крім того, у матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВО №1098437 від 20.02.2025 позивачеві адвокатом Вародою Павлом Борисовичем у Північному апеляційному господарському суді.

Дослідивши подані документи колегія суддів зауважує, що позиція позивача на час розгляду апеляційної скарги залишалася незмінною в порівнянні з позицією, викладеною у суді першої інстанції; відзив викладено на 2 аркушах, що не займало багато часу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, тривалість судових засідань за участю адвоката Вароди П.Б. становить 12 хв. (відповідно до протоколів судових засідань від 21.04.2025 - 4 хв., від 19.05.2025 - 8 хв).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019 Верховного Суду по справі №910/4515/18.

Дослідивши опис наданих послуг адвоката, враховуючи предмет спірних відносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, кількість та час судових засідань а також враховуючи відсутність заперечення відповідача, колегія суддів дійшла до висновку, що розумною та співмірною є компенсація витрат позивача у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у цій справі на стадії апеляційного розгляду справи не відповідають критеріям їх реальності та розумності, а тому не підлягають задовленню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 слід залишити без змін.

Крім того, клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» адвоката Вароди П.Б. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає частковому задоволенню у розмірі 5 000,00 грн.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 244, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ ласощів» на рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 07.11.2024 у справі №925/891/24 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» адвоката Вароди Павла Борисовича про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Ласощів» (18006, Черкаси, вул. Чигиринська, 11, ідентифікаційний код 03771732) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» (47722, Тернопільська область, Тернопільський район, вул. Об`їзна, 27 б, с. Великі Гаї, ідентифікаційний код 31914491) 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

У задоволенні іншої частини клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Д.К.» адвоката Вароди Павла Борисовича про стягнення витрат пов`язаних з розглядом справи № 925/891/24 у суді апеляційної інстанції, відмовити.

3. Доручити Господарському суду Черкаської області видати наказ на виконання даної постанови Північного апеляційного господарського суду.

4. Матеріали справи №925/891/24 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 26.05.2025.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун