УХВАЛА

28 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/10818/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Гумега О.В.)

від 18.11.2024

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В., Коротун О.М.)

від 03.03.2025

у справі № 910/10818/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про стягнення 2 073 216,72 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Денисенко Т.М.

відповідача - Кисіль Т.В.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть" (далі - ТОВ "ТК "Спецзапчасть") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - ТОВ "Оператор ГТС України") про стягнення 2 073 216,72 грн, з яких: 1 638 956,78 грн інфляційні, 1 955,41 грн процентів річних, 432 304,53 грн пені.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що у межах справи № 910/14532/23 з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "ТК "Спецзапчасть" були стягнуті інфляційні втрати, проценти річних та пеня за період з дня виникнення заборгованості по поставкам від 02.05.2023 (на суму 4 205 698,96 грн) та від 03.05.2023 (на суму 19 547 297,78 грн) до дня звернення позивача з позовом до суду, а саме: з 02.06.2023 та 03.06.2023, відповідно, до 12.09.2023.

Оскільки погашення ТОВ "Оператор ГТС України" суми основного боргу за договором було здійснено лише 10.07.2024 (день зарахування сплачених ТОВ "Оператор ГТС України" коштів у сумі 23 752 996,74 грн на розрахунковий рахунок ТОВ "ТК "Спецзапчасть"), враховуючи норми статті 625 Цивільного кодексу України, пункти 7.1, 7.2 договору, ТОВ "ТК "Спецзапчасть" звернулося з даним позовом до суду про стягнення з ТОВ "Оператор ГТС України" інфляційних, річних та пені.

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 у справі №910/10818/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть" 1 636 719,14 грн інфляційних нарахувань, 1 955,41 грн процентів річних, 432 304,53 грн пені. В іншій частині позову відмовлено.

2.2. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що дії відповідача, а саме затримка останнім виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23, є підставою для здійснення захисту майнових прав та інтересів позивача у справі № 910/10818/24.

Судом першої інстанції встановлено, що за видатковими накладними № РН-02051 від 02.05.2023, № РН-03051 від 03.05.2023 заборгованість відповідача в загальній сумі 23 752 996,74 грн існувала до 09.07.2024 включно, а отже позивач правомірно визначив період прострочення виконання зобов`язання щодо оплати за товар на суму 23 752 996,74 грн за період з 13.09.2024 по 09.07.2024 включно.

Суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок, встановив, що обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 1 636 719,14 грн, річних в сумі 1 955,41 грн та пені в сумі 432 304,53 грн.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 у справі №910/10818/24 залишено без змін. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Спецзапчасть" 5 000,00 грн - витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

2.4. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у справі №910/10818/24, Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" звернулося з касаційною скаргою, якою просить скасувати оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити товариству у задоволенні позовних вимог.

3.2. Підставами касаційного оскарження Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" визначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17, від 29.04.2021 у справі № 920/111/19, від 15.07.2021 у справі №910/19256/16, від 31.05.2023 у справі №909/433/21 (щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України, статей 530, 625 Цивільного кодексу України); від 13.12.2019 у справі № 904/5002/18, від 30.09.2020 у справі № 927/787/19, від 29.07.2021 у справі № 904/5217/19, від 12.09.2024 у справі № 910/13396/23 (щодо застосування статті 679 Цивільного кодексу України). При цьому вважає рішення судів попередніх інстанцій необґрунтованим, оскільки їх ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суди попередніх інстанцій визнали встановленими; на думку скаржника, висновки, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не відповідають фактичним обставинам справи.

3.5. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "ТК "Спецзапчасть" проти вимог та доводів останньої заперечує, мотивуючи відзив тим, що посилання скаржника на постанови Верховного Суду є безпідставними та такими, що не підлягають врахуванню, оскільки правовідносини у справах, на які посилається скаржник не є подібними до правовідносин у цій справі та просить закрити касаційне провадження у справі.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судом першої інстанції встановлено, що 21.12.2022 між ТОВ "Оператор ГТС України" (покупець, відповідач) та ТОВ "ТК "Спецзапчасть" (постачальник, позивач) укладено договір про закупівлю № (далі - договір) (з урахуванням змін згідно з додатковими угодами від 02.05.2023 № 1 та від 03.05.2023 № 2).

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язався, зокрема, у визначені строки передати у власність покупця товар (підіймально-транспортувальне обладнання - вилкові автонавантажувачі, зазначені в специфікаціях), а покупець зобов`язався, зокрема прийняти та оплатити такі товари.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині оплати за поставлений товар згідно з видатковими накладними та актами приймання-передачі товару, підписаними відповідачем без зауважень щодо якості, ТОВ "ТК "Спецзапчасть" у вересні 2023 року звернулось з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з ТОВ "Оператор ГТС України" 24 042 681,18 грн, з яких: 23 752 996,74 грн основного боргу, 242 701,17 грн пені, 664,93 грн процентів річних, 46 318,34 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024, позов ТОВ "ТК "Спецзапчасть" задоволено повністю, стягнуто з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "ТК "Спецзапчасть" 23 752 996,74 грн боргу, 242 701,17 грн пені, 664,93 грн процентів річних, 46 318,34 грн інфляційних втрат та 360 640,22 грн витрат по сплаті судового збору.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2024 постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23 залишено без змін.

У межах справи № 910/14532/23 з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "ТК "Спецзапчасть" були стягнуті інфляційні втрати, проценти річних та пеня за період з дня виникнення заборгованості за поставками від 02.05.2023 (на суму 4 205 698,96 грн) та від 03.05.2023 (на суму 19 547 297,78 грн) до дня звернення позивача з позовом до суду, а саме: з 02.06.2023 та 03.06.2023, відповідно, до 12.09.2023.

Оскільки погашення ТОВ "Оператор ГТС України" суми основного боргу за договором було здійснено лише 10.07.2024 (день зарахування сплачених ТОВ "Оператор ГТС України" коштів у сумі 23 752 996,74 грн на розрахунковий рахунок ТОВ "ТК "Спецзапчасть"), враховуючи норми статті 625 Цивільного кодексу України, пункти 7.1, 7.2 договору, ТОВ "ТК "Спецзапчасть" звернулося з позовом до суду про стягнення з ТОВ "Оператор ГТС України" 1 638 956,78 грн збитків внаслідок інфляції, 1 955,41 грн процентів річних та 432 304,53 грн пені.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" обґрунтована посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Товариство вважає, що судами попередніх інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17, від 29.04.2021 у справі № 920/111/19, від 15.07.2021 у справі №910/19256/16, від 31.05.2023 у справі №909/433/21 (щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України, статей 530, 625 Цивільного кодексу України); від 13.12.2019 у справі № 904/5002/18, від 30.09.2020 у справі № 927/787/19, від 29.07.2021 у справі № 904/5217/19, від 12.09.2024 у справі № 910/13396/23 (щодо застосування статті 679 Цивільного кодексу України).

5.4. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15, від 06.09.2017 у справі №910/3040/16, від 13.09.2017 у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі №760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та №372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі №648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.5. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, виходили з наступного.

Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача, нарахованих позивачем сум інфляційних, річних та пені, у зв`язку із затримкою виконання останнім рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024, стягнуто з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "ТК "Спецзапчасть" 23 752 996,74 грн боргу, 242 701,17 грн пені, 664,93 грн процентів річних, 46 318,34 грн інфляційних втрат.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2024 постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23 залишено без змін.

У справі № 910/14532/23 встановлено, зокрема, що між сторонами у справі укладено договір про закупівлю № від 21.12.2022, додаткові угоди № 1 від 02.03.2023, № 2 від 03.05.2023 до цього договору, згідно з якими позивач зобов`язався передати відповідачу 17 шт підіймально-транспортувального обладнання (вилкові автонавантажувачі WECAN СPDC50), зазначені в специфікації (додаток № 1) та надати послуги, зазначені у специфікації (додаток № 3), які є невід`ємними частинами договору, а відповідач - прийняти та оплатити вартість одержаного товару та наданих послуг на умовах договору.

Відповідно до умов пункту 4.1 договору розрахунки за поставлений товар здійснюються у безготівковій формі в національній валюті шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у розділі 15 цього договору, у строк не раніше 20 та не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару.

Датою поставки товарів за цим договором є дата підписання покупцем акта приймання товарів за кількістю та якістю відповідно до пункту 5.16 цього договору та передачі постачальником покупцю в повному обсязі обумовлених цим пунктом документів (пункт 5.11 договору).

Наявними у матеріалах справи № 910/14532/23 видатковими накладними №№ РН-02051 від 02.05.2023, РН-03051 від 03.05.2023 стверджується факт вручення позивачем відповідачу у місці поставки Богородчанське ЛВУМГ с. Поківка, урочище "У гаю", 1 Богородчанського району Івано-Франківської області трьох автонавантажувачів 02.05.2023, у місці поставки Боярське ЛВУМГ вул. Симона Петлюри, 49 м. Боярка, Києво-Святошинського району Київської області решти 14 автонавантажувачів 03.05.2023.

Доказів, які б заперечували факт передачі позивачем відповідачу в повному обсязі обумовлених пунктом 5.11 договору документів, не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач набув право вимагати від відповідача оплати проданого на підставі спірного договору товару у строки, визначені пунктом 4.1 договору. Доказів належної оплати за договором суду не надано.

Також судами в межах справи № 910/14532/23 встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати за договором, а тому з нього на користь позивача відповідно до вимог статей 622, 624, 625 Цивільного кодексу України стягнуто 23 752 996,74 грн боргу, 46 318,34 грн збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 664,93 грн процентів річних з простроченої суми, 24 2701,17 грн пені.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи положення частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України, суди обох інстанцій, розглядаючи спір у цій справі, дійшли висновків, що обставини наявності у позивача права вимагати від відповідача оплати проданого на підставі спірного договору товару у строки, визначені пунктом 4.1 договору, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23, яке набрало законної сили, не доводяться.

Крім того, судами відхилено доводи відповідача щодо ненастання його зобов`язання щодо оплати товару, поставленого позивачем за договором, оскільки за висновком судів у справі № 910/14532/23 факт наявності акта приймання товарів із зауваженнями щодо якості за умовами договору не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за отримані товари, однак надає покупцю право на звернення до постачальника із претензією у порядку, визначеному договором та чинним законодавством, або в залежності від характеру виявлених недоліків у якості поставленого вчинити дії, передбачені пунктами 5.12, 5.13 договору, або застосувати відповідальність до постачальника відповідно до пунктів 7.3, 7.13 договору, або звернутись до суду із позовом за захистом свого порушеного права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у межах справи № 910/14532/23 з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "ТК "Спецзапчасть" були стягнуті інфляційні втрати, проценти річних та пеня за період з дня виникнення заборгованості, а саме: з 02.06.2023 за поставкою за видатковою накладною № РН-02051 від 02.05.2023 на суму 4 205 698,96 грн, з 03.06.2023 за поставкою за видатковою накладною № РН-03051 від 03.05.2023 на суму 19 547 297,78 грн, та до дня звернення позивача з позовом до суду - до 12.09.2023.

Встановивши, що перераховані ТОВ "Оператор ГТС України" грошові кошти на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23, у тому числі сума основного боргу у розмірі 23 752 996,74 грн згідно із платіжною інструкцією № 269314 від 09.07.2024, надійшли на розрахунковий рахунок ТОВ "ТК "Спецзапчасть" саме 10.07.2024, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" по рахунку позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновків про часткову обґрунтованість заявлених вимог за період з 13.09.2024 по 09.07.2024 включно.

При цьому, судами обох інстанцій враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, відповідно до якої чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

5.6. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

За доводами касаційної скарги товариство вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статті 75 Господарського процесуального кодексу України, статей 530, 625 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17, від 29.04.2021 у справі № 920/111/19, від 15.07.2021 у справі №910/19256/16, від 31.05.2023 у справі №909/433/21.

У справі № 917/1345/17 предметом спору було стягнення безпідставно одержаних коштів відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України. Позовні вимоги мотивовані безпідставністю здійснених позивачем на користь відповідачів виплат у вигляді дивідендів як учасникам (засновникам) товариства через відсутність рішення загальних зборів товариства (не проведення). Суди обох інстанцій, висновки яких підтримав і касаційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшли висновків, що грошові кошти отримані відповідачами як дивіденди за рішенням загальних зборів. При цьому суди відхилили доводи скаржника про неврахування за правилами частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставин, встановлених у справі №922/646/17, оскільки за наслідками аналізу ухвалених рішень у справі №922/646/17 суди дійшли висновків, що у вказаній справі не досліджувались обставини визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, а лише встановлювались підстави виплати дивідендів з огляду на неналежним чином засвідчену копію протоколу, який не визнаний доказом проведення загальних зборів і прийняття ними рішень, в той час як оригінал протоколу учасниками справи не надавався. Про даний факт зазначено судами у мотивувальній частині рішення у рамках встановлення обставин, що входили до кола доказування предмета спору, що розглядався.

У справі №910/19256/16 предметом спору за первісним позовом було визнання порушення відповідачами прав інтелектуальної власності на винахід, визнання недійсним наказу МОЗ та зобов`язання виключити зазначений позивачем лікарський засіб з державного реєстру. Позов обґрунтовано порушенням належних позивачу прав інтелектуальної власності на винахід, що охороняється патентом. За зустрічним позовом вимогою було визнати недійсним патент на винахід. Позов обґрунтовано невідповідністю винаходу таким умовам патентоздатності, як "новизна" та "винахідницький рівень" (стаття 7 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі"). Суди на виконання постанови Верховного Суду, якою справу попередньо було направлено на новий розгляд, мали дослідити взаємозв`язок між зазначеною справою та справою № 911/2551/17, за результатами чого встановили, що предмет та підстави позову у зазначеній справі та у справі 911/2551/17 різні, приймаючи до уваги обсяг доказів, наданих сторонами у даній справі, відповідно рішення суду не може ґрунтуватися виключно на обставинах, встановлених судом під час розгляду справи № 911/2551/17 та висновках здійснених судом під час винесення рішення суду від 16.04.2019 у справі № 911/2551/17.

У справі №909/433/21 спір виник щодо зобов`язання здійснити перерахунок за нараховані комунальні послуги, з огляду на визнання протиправним та нечинним рішення ради про встановлення тарифів. Суди попередніх інстанцій, з висновками яких погодився і касаційний суд, дійшли висновків про необхідність здійснити перерахунок за надані комунальні послуги, виходячи з того, що визнання протиправним та нечинним рішення ради про встановлення тарифів є підставою для перерахунку нарахованої плати за послуги.

Верховний Суд вважає, що правовідносини у вказаних справах, на які посилається скаржник, є неподібними до правовідносин у справі, що переглядається, в контексті застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вони відрізняються предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, а також матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин. Тому висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, не є релевантними до спірних правовідносин у справі, що розглядається. До того ж, колегія суддів зазначає, що у зазначених скаржником справах відсутні висновки щодо застосування судом статей 530, 625 Цивільного кодексу України.

Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.04.2021 у справі №920/111/19 відхиляються, оскільки у ЄДРСР така постанова відсутня, а судовий розгляд справи закінчено ухвалою суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

5.7. Також скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статті 679 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 904/5002/18, від 30.09.2020 у справі № 927/787/19, від 29.07.2021 у справі № 904/5217/19, від 12.09.2024 у справі № 910/13396/23.

У справі №904/5002/18 предметом спору було зобов`язання відповідача здійснити зміну продукції неналежної якості на аналогічну продукцію та стягнення штрафу за поставлений товар неналежної якості.

У справі №927/787/19 заявлено вимогу про стягнення штрафу за постачання товару неналежної якості.

У справі №904/5217/19 позивач звернувся із вимогою замінити товар та сплатити штраф за прострочення заміни товару.

У справі №910/13396/23 заявлено позов про стягнення вартості поставлених товарів неналежної якості.

Разом з тим, предметом спору у справі, що переглядається, є стягнення з відповідача, нарахованих позивачем сум інфляційних, річних та пені, у зв`язку із затримкою виконання останнім рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2023 у справі № 910/14532/23. При цьому, колегія звертає увагу, що відповідач не заявляв вимоги у встановленому процесуальним законом порядку в межах розгляду даної справи стосовно заміни товару та зазначене не є предметом розгляду у справі, що переглядається. Крім того, суди в межах справи № 910/14532/23 звернули увагу відповідача, що він не позбавлений права на звернення до постачальника із претензією у порядку, визначеному договором та чинним законодавством, або звернутись до суду із позовом за захистом свого порушеного права.

Отже, посилання в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків, викладених у зазначених вище постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, стосуються правовідносин, які очевидно не є подібними із правовідносинами у цій справі.

Інші доводи відповідача зводяться до переоцінки доказів, тоді як в силу статті 300 Господарського процесуального кодексу України переоцінка вже оцінених судами доказів виходить за межі повноважень касаційного суду. До того ж доводи відповідача не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.8. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не була належно обґрунтована та не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у справі №910/10818/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

І. Кондратова