ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 рокум. ОдесаСправа № 916/5183/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання (за доручення головуючого судді): Романенко Д.С.;

Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради не з`явився;

Від Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 (повний текст складено 03.03.2025)

по справі №916/5183/24

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса"

про стягнення 855 523,30 грн,

(суддя першої інстанції Сулімовська М.Б., дата та місце ухвалення рішення: 26.02.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29),

У листопаді 2024 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - Позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" (далі - Відповідач) про стягнення 855523,30 грн.

В обґрунтування своїх вимог, Позивач зазначав, що 04.11.2024 між ним та Відповідачем було підписано акт приймання - передачі нежитлових приміщень першого поверху №503, загальною площею 191,4 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, пров, Онілової, 8/10, за Договором оренди від 18.02.2008 №5/4.

У зв`язку із несвоєчасним поверненням об`єкта оренди Позивач нарахував та заявив до стягнення 855523,30 грн неустойки за період з 01.08.2023 по 04.11.2024.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 у даній справі позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 71125,56 грн неустойки, 10668,84 грн судового збору; у задоволенні решти позову відмовлено; судові витрати зі сплати 2164,01 грн судового збору покладено на Позивача.

У своєму рішенні суд дійшов висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму Позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном; Позивачем здійснено нарахування неустойки до 04.11.2024 (включно), проте належним періодом до нарахування є до 03.11.2024 (включно), з огляду на дату повернення нежитлових приміщень. Таким чином, суд зазначив, що належним періодом нарахування неустойки є з 01.08.2023 по 03.11.2024.

За розрахунком суду, неустойка за вказаний період складає 711255,66 грн (серпень 2023 - 46016,04 грн, вересень 2023 - 45371,82 грн, жовтень 2023 - 45598,68 грн, листопад 2023 - 45963,46 грн, грудень 2023 - 46193,28 грн, січень 2024 - 46516,64 грн, лютий 2024 - 46702,70 грн, березень 2024 - 46842,80 грн, квітень 2024 - 47077,02 грн, травень 2024 - 47171,18 грн, червень 2024 - 47454,20 грн, липень 2024 - 48498,20 грн, серпень 2024 - 48498,20 грн, вересень 2024 - 48789,18 грн, жовтень 2024 - 49521,02 грн, листопад 2024 - 5041,25 грн).

При цьому, беручи до уваги предмет спору у даній справі, правовідносини, що склались між сторонами, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд зауважив, що заявлена до стягнення неустойка у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна підлягає зменшенню на 90% до 71125,56 грн.

З огляду на зазначене, у задоволенні вимог в частині стягнення неустойки у розмірі 144267,64 грн суд відмовив у зв`язку з їх необґрунтованістю, в частині 640130,10 грн. неустойки - у зв`язку з її зменшенням.

Не погоджуючись з таким рішенням, Позивач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 по справі №916/5183/24 скасувати в повному обсязі. При цьому Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішенням Господарського суду Одеської області від 26.06.2025 у задоволені позовних вимог було відмовлено в повному обсязі, згодом за текстом апеляційної скарги зазначає про незгоду з рішенням суду в частині зменшення неустойки та задоволенню вимог на 10 відсотків від заявленої суми та зазначає суму 4 998 949,22 грн (хоча Позивачем було заявлено до стягнення 855523,30 грн) та іншу дату оскаржуваного рішення, а саме 20.02.2025. Проте, в прохальній частині своєї скарги, Позивач вказав правильну суму заявлених позовних вимог.

У своїй скарзі Позивач стверджує, що при ухваленні рішення про часткове задоволення суми неустойки судом не враховано, як Закон №157-ІХ Про оренду державного та комунального майна, так і умови п.4.7., укладеного між сторонами Договору оренди, щодо обов`язку орендаря передати об`єкт оренди за актом у належному стані, а тому лише ненаправлення орендодавцем відповідного повідомлення не може бути єдиною та безумовною підставою для зменшення сплати неустойки, передбаченою ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що особливий статус згаданої неустойки обумовлений саме тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

На переконання заявника скарги судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки судом не надано оцінку всім доказам, наданим учасниками справи.

Позивач стверджує, що ним на підтвердження позовних вимог надано належні, допустимі та достовірні докази. Однак, всупереч положенням чинного законодавства, суд першої інстанції не надав їм належної правової оцінки та не врахував під час ухвалення оскарженого рішення.

З огляду на вищевикладене, Позивач вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 у справі №916/5183/24 підлягає скасуванню як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням апеляційним господарським судом нового рішення в цій частині про задоволення вимоги про стягнення з Відповідача на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойки в сумі 855 523,30 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 по справі №916/5183/24; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/5183/24.

20.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/5183/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 по справі №916/5183/24 призначено на 19.05.2025 року о 12-00 год.

19.05.2025 у судове засідання представники учасників справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежитлові приміщення підвалу та приміщення літ. А, загальною площею 193,6 кв.м., розташовані в м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про право власності від 02.03.2009.

Відповідно до п.1.1. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 17.03.2021 №137-VIII (далі Положення) Позивач є виконавчим органом Одеської міської ради.

У своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, рішеннями Одеської міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови та цим Положенням. (п.1.2. Положення).

Згідно з п. 1.4. Положення Департамент підзвітний та підконтрольний Одеській міській раді, підпорядкований міському голові та Виконавчому комітету Одеської міської ради.

Умовами п.2.2. Положення передбачено, що Департамент є уповноваженим органом, який виступає орендодавцем щодо єдиних майнових комплексів, нерухомого майна і споруд, майна, що не увійшло до статутного капіталу, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, за виключенням майна, орендодавцем якого уповноважено виступати інший виконавчий орган Одеської міської ради.

18.02.2008 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (орендодавець) та Громадською організацією "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" (орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 5/4 (далі Договір або Договір оренди), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, поверх (цоколь, підвал) 1 поверх, загальною площею 343,6 кв.м.

Відповідно до п. 1.2. Договору строк дії договору до 14.07.2011.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. Договору орендна плата визначається на підставі ст.19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та рішення сесії Одеської міської ради від 09.11.05.2005 №4840-1V "Про оренду комунального майна, що є власністю територіальної громади міста Одеси". За орендоване приміщення орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до Договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 1,0 грн. в рік за все приміщення без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Умовами п. 4.7 Договору передбачено, що після закінчення строку дії Договору чи у випадку його дострокового розірвання орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Згідно з п.п. 5.1., 5.2. Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за цим договором винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки відповідно до чинного законодавства. Відшкодування збитків не звільняє винну сторону від виконання умов Договору. За несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Відповідно до п.5.6. Договору за невиконання або неналежне виконання орендарем обов`язків за цим Договором, орендодавець має право розірвати Договір оренди у відповідності з чинним законодавством.

За змістом п.7.6. Договору він може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках, передбачених чинним законодавством.

Після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право на його продовження у разі належного виконання ним умов договору (п. 7.7.).

Пунктом 7.9 визначено, що дія Договору оренди припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку на який його було укладено.

Договір підписано представниками сторін без будь-яких зауважень, підписи скріплені печатками сторін.

Додатковим погодженням від 02.02.2009 внесено зміни в частині збільшення площі з 343,6 кв.м на 352,1 кв.м, та в частині розрахунку орендної плати.

Додатковим погодженням від 15.07.2011 змінено назву орендодавця з "Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради" на "Департамент комунальної власності Одеської міської ради"; викладено п.1.2. Договору у новій редакції: "Строк дії договору оренди до 01.07.2014" та внесено зміни в частині розрахунку орендної плати.

Згідно з Додатковими погодженнями від 04.01.2012, 19.02.2013, 20.01.2014, окрім іншого, внесено зміни в частині розрахунку орендної плати.

Додатковим договором від 15.09.2014 викладено п.1.2. Договору у новій редакції: "Строк дії договору оренди до 01.06.2017" та внесено зміни в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Додатковими договорами від 11.11.2014, 01.07.2015, 22.01.2016, окрім іншого, внесено зміни в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Додатковим договором від 31.01.2017 внесено зміни в частині зменшення площі орендованого приміщення до 288,2 кв.м та в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Відповідно до Додаткового договору від 29.05.2017, було зменшено площу орендованого приміщення до 191,2 кв.м та внесено зміни в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Умовами Додаткового договору від 26.06.2017 викладено п.1.2. Договору у новій редакції: "Строк дії договору оренди до 31.12.2017" та внесено зміни в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Додатковим погодження від 22.03.2018 внесено зміни в частині продовження терміну дії Договору з 01.01.2018 до 31.12.2018 та в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Згідно з Додатковим погодженням від 26.12.2018 внесено зміни в частині продовження терміну дії Договору з 01.01.2019 до 31.12.2019 та в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Відповідно до Додаткового договору від 23.12.2019 внесено зміни в частині продовження терміну дії Договору з 01.01.2020 до 31.12.2020, та в частині суми орендної плати та її розрахунку.

Всі перелічені додаткові угоди підписані повноважними представниками сторін, скріплено печатками контрагентів та є невід`ємними частинами Договору оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.08.2023 Позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" про виселення з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 191,4 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Онілової 8/10, та стягнення неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди у розмірі 1 434 842,42 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області у справі 916/3691/23 від 12.02.2024 позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково; виселено Громадську організацію "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 191,4 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкту оренди у розмірі 1 195 702,02 грн.

04.11.2024 між Позивачем та Відповідачем було підписано акт приймання - передачі нежитлових приміщень першого поверху №503, загальною площею 191,4 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, пров, Онілової, 8/10, за Договором оренди від 18.02.2008 № 5/4, чим фактично у Відповідача припинилося право користування об`єктом оренди.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України, передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч.ч.1, 3 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Частиною першою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною першою статті 230 Господарського кодексу України, передбачено, що учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною четвертою статті 231 вказаного Кодексу розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 551 вказаного Кодексу предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що неустойка характеризується такими істотними ознаками: 1) неустойка є грошовою сумою (або іншим майном); 2) її розмір визначається законом або договором; 3) неустойка сплачується кредиторові боржником у разі порушення ним зобов`язання.

Як вже зазначалося, частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі.

Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною другою статті 551 вказаного Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 230 Господарського кодексу України у сукупності з частиною четвертою статті 231 зазначеного Кодексу).

Отже, санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19) і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі.

Згідно з частиною першою статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як було встановлено судовою колегією 18.02.2008 між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 5/4 за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, поверх (цоколь, підвал) 1 поверх, загальною площею 343,6 кв.м., строк дії якого був до 14.07.2011.

Разом з тим між сторонами було укладено низку Додаткових договорів, якими, зокрема, вносились зміни до п.1.3 Договору, щодо строку його дії.

Кінцевий строк продовження зазначеного Договору оренди був до 31.12.2020.

Фактично з цього часу у Позивача припинилося право користування орендованим майном та виник обов`язок щодо його повернення відповідно до умов Договору оренди.

Як було зазначено судовою колегією, факт неналежного виконання Відповідачем зобов`язань за Договором щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії Договору встановлений рішенням Господарського суду Одеської області від 12.02.2024 по справі № 916/3691/23, яким позовні вимоги задоволено частково та виселено Громадську організацію "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 191,4 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, стягнуто на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; стягнуто з Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкту оренди у розмірі 1195702,02 грн. за період з 01.01.2021 по 31.07.2023.

Факт повернення майна Відповідачем мав місце лише 04.11.2024, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення №503 (191,4 кв.м) за адресою: м. Одеса, пров. Онілової, 8/10, відповідно до Договору оренди від 18.02.2008 № 5/4.

Окрім того апеляційний господарський суд зазначає, що місцевий господарський суд обґрунтовано визначив кінцеву дату нарахування неустойки 03.11.2024, виходячи з дати повернення нежитлових приміщень за актом приймання-передачі, на відміну від 04.11.2024, як зазначив Позивач.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що належним періодом нарахування неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії договору оренди є з 01.08.2023 по 03.11.2024, що дублюється з позицією суду першої інстанції.

Водночас, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що при розрахунку розміру неустойки Позивачем не було враховано висновки, наведені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №916/1319/19, відповідно до яких при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Такі висновки Верховного Суду ґрунтуються на тому, що застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 Цивільного кодексу, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що при розрахунку розміру неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії договору оренди Позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

З огляду на виключення ПДВ із загальної суми заборгованості, апеляційний господарський суд погоджується з розрахунком розміру неустойки, здійсненим судом першої інстанції, за період з 01.08.2023 по 03.11.2024, яка склала загальну суму 711255,66 грн.

Разом з тим, зі змісту статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України вбачається право суду на зменшення розміру санкцій зокрема з підстав, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина 3 статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судова колегія звертає увагу, що рішення місцевого господарського суду оскаржується заявником апеляційної скарги в повному обсязі, однак доводи апеляційної скарги стосуються неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права в частині його висновку щодо зменшення неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна.

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки колегія суддів виходить з такого.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

У наведених висновках колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання Відповідачем зобов`язання, поведінку Відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Разом з тим, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій.

Крім цього категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.

Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та частини першої статті 233 Господарського Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Відповідно до положень частини першої статті 785 Цивільного кодексу України та пункту 4.7. Договору оренди орендар був зобов`язаний повернути орендоване нерухоме майно до 15.01.2021, але, як вбачається з акту приймання-передачі, Відповідачем повернуто об`єкт оренди лише 04.11.2024.

При цьому матеріали справи не містять жодних доказів, які б можна було розцінити, як намагання Відповідача повернути об`єкт оренди Позивачу.

До 04.11.2024 Відповідач фактично продовжував користуватись об`єктом оренди, і таке користування не може бути безоплатним.

Разом з тим, Відповідач повинен був знати, як про обов`язок повернення об`єкта оренди після припинення дії Договору, так і про обов`язок сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції, оскільки ці умови прямо передбачені пунктами 4.7 та 4.10 Договору оренди, а також встановлені нормами цивільного законодавства.

Апеляційний господарський суд вважає, що висновок суду першої інстанції в частині зменшення неустойки на 90% є необґрунтованим, оскільки таке рішення може трактуватися як спосіб ухилення Відповідача від відповідальності за невиконання умов Договору оренди в частині несвоєчасного повернення об`єкту оренди та фактично нівелює головну функцію неустойки - забезпечення виконання зобов`язань та компенсування збитків у разі порушення боржником зобов`язання.

З урахуванням наведеного, оцінюючи ступінь виконання Відповідачем своїх зобов`язань зокрема, невиконання обов`язку зі сплати орендної заборгованості, необхідність її стягнення у судовому порядку, а також невиконання обов`язку з повернення орендованого майна без надання доказів вжиття заходів для виконання цього зобов`язання, враховуючи статус Відповідача як неприбуткової благодійної організації та значний розмір заявленої до стягнення неустойки, що створює надмірну відповідальність і не відповідає її правовому призначенню, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, судова колегія вважає, що заявлена до стягнення неустойка у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна підлягає зменшенню на 50% до 355627,83 грн.

Зазначене зменшення розміру неустойки є обґрунтованим та фактично становить часткове відшкодування упущеної вигоди Позивача у вигляді недоотриманої орендної плати за нежитлові приміщення за спірний період.

Відповідно до ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Статтею 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 по справі №916/5183/24 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, з викладенням п.2 резолютивної частини рішення в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, покладається на Відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.

З огляду на викладене, судовий збір за вимогами, у задоволенні яких відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю, покладається на Позивача. Судовий збір за вимогами в частині неустойки, зменшеної судом, покладається на Відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 по справі №916/5183/24 змінити, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

« 2. Стягнути з Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" (, 65011, м. Одеса, пров. Онілової, буд. 8/10, кв. 12) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (, 65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1) - 355 627,83 грн неустойки, 10668,84 грн судового збору.».

В решті рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2025 по справі №916/5183/24 - залишити без змін.

Стягнути з Громадської організації "Навчально-методичний координаційний центр зі спортивного туризму "Одеса" (, 65011, м. Одеса, пров. Онілової, буд. 8/10, кв. 12) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (, 65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1) 16 003,27 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.05.2025 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош