ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/522/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП - Круш Т.О.

позивача - Степанчук В.В. (самопредставницво)

відповідача - не з`явився

третьої особи 1, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1

третьої особи 2, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 (у складі колегії суддів: Принцевська Н.М. (головуючий), Діброва Г.І., Ярош А.І.)

за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1 ,

2. Головне управління Держгеокадастру в Одеській області

про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним закриттям Поземельної книги відносно неї,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Заступник керівника Одеської обласної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (надалі - Рада, Позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Вінницькій області (надалі - Держгеокадастр, Відповідач), в якому просив суд скасувати проведену 22.07.2021 державним кадастровим реєстратором відділу у Козятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Остапець О.В. реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :45:007:0005 (надалі - земельна ділянка) з одночасним закриттям Поземельної книги стосовно цієї земельної ділянки.

1.2. Позов мотивований тим, що формування та реєстрація в Державному земельному кадастрі вищевказаної земельної ділянки порушує права територіальної громади міста Одеси на розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, оскільки вони здійснені з порушенням вимог земельного законодавства, Генерального плану міста Одеси, затвердженого рішенням Ради від 25.03.2015 № 6489-VI, Плану зонування територій, затвердженого рішенням Ради від 19.10.2016 за № 1316-VI.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.07.2024 у справі № 916/522/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

2.2. Місцевий господарський суд виходив з того, що:

- спірна земельна ділянка раніше не формувалась та не передавалась нікому в якості земель загального користування, ні на підставі проєкту землеустрою, ні за технічною документацією із землеустрою;

- постійною комісією Ради з питань просторового розвитку, землеустрою та регулювання земельних відносин не було внесено на розгляд Ради проєкт рішення міської ради щодо заяви позивача, підготовлений Департаментом земельних ресурсів Ради;

- неприйняття Радою рішення про надання ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , третя особа 1, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, Скаржник) дозволу на розроблення проєкту у місячний строк, надало йому право замовити розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу у передбаченому законом порядку;

- на момент державної реєстрації земельної ділянки, у Державному земельному кадастрі були відсутні відомості про її включення до земель водного фонду;

- проєкт землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги на момент державної реєстрації зазначеної вище земельної ділянки (та на момент звернення позивача до суду із даним позовом) розроблений та затверджений у передбаченому законом порядку Радою не був. Відповідно, відомості про межі прибережної захисної смуги Чорного моря до Державного земельного кадастру не вносились.

З огляду на це, за результатами розгляду справи суд першої інстанції не встановив порушень чинного законодавства у діях Відповідача та ОСОБА_1 під час державної реєстрації земельної ділянки.

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 23.07.2024 у справі № 916/522/23 скасовано, провадження у справі № 916/522/23 закрито.

2.4. В обґрунтування рішення апеляційний суд зазначив, що фактично даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на земельну ділянку, тому він не має встановлених нормами Господарського процесуального кодексу України ознак господарської юрисдикції і повинен вирішуватись у порядку саме цивільного судочинства.

2.5. Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 постановлено справу №916/522/23 передати на розгляд до Київського районного суду міста Одеси та направити матеріали справи №916/522/23 до відповідного суду.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 916/522/23, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, та скасувати ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі № 916/522/23.

3.2. Ухвалою Суду від 22.04.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 916/522/23 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. У касаційній скарзі Скаржник посилається на:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 20, 231 Господарського процесуального кодексу України без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16, Верховного Суду, викладених у постановах від 05.05.2022 у справі №819/375/18, від 09.11.2022 у справі № 820/5993/16, від 21.08.2023 у справі № 818/555/18, від 14.12.2023 у справі № 520/9830/21;

- неправильне застосування статей 4, 45 Господарського процесуального кодексу України без врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі 523/9076/16-ц, від 26.2019 у справі №905/386/18, від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17, від 04.12.2019 у справі № 826/6228/17, Верховного Суду, викладених у постановах від 20.09.2023 у справі № 910/1978/22, від 07.10.2020 у справі №705/3876/18; від 29.11.2022 у справі № 240/401/19;

3.4. 29.03.2025 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції.

3.5. 06.05.2025 від ОСОБА_1 надійшло клопотання про необхідність врахування Судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 10.01.2024 у справі 240/4894/23, від 24.05.2023 у справі № 179/363/21, від 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц, від 23.11.2023 у справі № 466/725/20 та розгляду питання щодо зловживання Позивачем та їх представниками процесуальними правами, пов`язаними з вчиненням дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи, неналежного виконання професійних обов`язків.

3.6. 08.05.2025 від Ради надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи №916/522/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, повернути без розгляду касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2025 у справі №916/522/23, а також відмовити у задоволенні касаційної скарги в частині оскарження постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 916/522/23, а оскаржувану постанову залишити без змін. Також від Ради надійшла заява про закриття провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

3.7. 08.05.2025 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він вказує про необґрунтованість касаційної скарги та просить оскаржувані рішення залишити без змін.

3.8. 11.05.2025 від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. 31.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до Ради із заявою про надання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,06 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

4.2. Департаментом комунальної власності Ради листом від 20.09.2017 № 01-26/1167, у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 31.08.2017, повідомлено про необхідність надання графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

4.3. 28.09.2017 ОСОБА_1 вдруге звернувся до Ради з аналогічною заявою про надання безоплатно у приватну власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,06 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

4.4. 30.11.2017, 24.01.2018 та 16.02.2018 ОСОБА_1 звертався до Ради з клопотаннями про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва.

4.5. 29.01.2018 ОСОБА_1 повідомив Раду про те, що ним укладено договір з ТОВ "Укрлендконсалтинг" на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки у приватну власність.

4.6. Листом від 13.02.2018 за № 01-13/45/ЗПУ Управлінням архітектури та містобудування Ради повідомлено ОСОБА_1 про те, що запитувана ним земельна ділянка вільна від забудови та розташована на зсувному схилі.

4.7. Рішенням Ради від 30.06.2016 за № 900-VII надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою по встановленню меж прибережної захисної смуги Чорного моря, проте на теперішній час вказаний проєкт землеустрою не затверджено. Згідно з Планом зонування території земельна ділянка, що запитується, розташована на зсувному схилі, в рекреаційній зоні обмеженого користування Р-4, в проєктній водоохоронній зоні Чорного моря та лиманів, призначена для розміщення дач, земельних насаджень вздовж вулиць, проїздів.

4.8. 16.02.2018 Радою прийнято рішення № 2922-VII "Про надання дозволів громадянам на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок". Пунктом 3 вищевказаного рішення вирішено відмовити громадянам, визначеним у переліку (додаток №2) у наданні дозволу на розробку проєктів землеустрою. Відповідно до п. 50, 88, 89, 91 зазначеного переліку ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки у межах м. Одеси, у зв`язку із відсутністю відповідних графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки.

4.9. 02.05.2019 ОСОБА_1 вчетверте звернувся до Ради з аналогічним клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки.

4.10. Листом від 31.05.2019 за №01-26/628 Департамент комунальної власності Ради, у відповідь на клопотання ОСОБА_1 від 02.05.2019 стосовно надання у приватну власність земельної ділянки, повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до протоколу постійної комісії з питань землеустрою та земельних правовідносин Ради від 13.04.2018 розгляд питання про надання йому дозволу на розробку проєкту землеустрою було відкладено.

4.11. 01.07.2019 ОСОБА_1 повідомив Раду про те, що ним замовлено проєкт землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки у приватну власність із цільовим призначенням: для індивідуального дачного будівництва (договір від 25.06.2019 за №1-25/06, укладений між ОСОБА_1 , та ФОП Мешко Л.Л.).

4.12. Надалі, на замовлення ОСОБА_1 , у 2019 році ФОП Мешко Л.Л. розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 (для індивідуального дачного будівництва, код КВЦПЗ - 07.03) за адресою:

АДРЕСА_1 . З пояснювальної записки Проєкту землеустрою вбачається, що договір між ОСОБА_1 та ФОП Мешко Л.Л. укладено на підставі листа Ради від 31.05.2019 №01-26/628, а також частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

4.14. Листом від 04.03.2020 за №01-13/28/о-112пз-К Департамент архітектури та містобудування Ради, у відповідь на лист ОСОБА_1 від 26.02.2020 з проханням погодити проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва, повідомив, що:

- дана земельна ділянка розташована в рекреаційній зоні обмеженого користування Р-4, в проєктній водоохоронній зоні Чорного моря і лиманів. Зона Р-4 призначена для розміщення дач, зелених насаджень вздовж вулиць, проїздів. Зона створюється на основі існуючих садівничих товариств згідно з містобудівною документацією;

- земельна ділянка, що запитується, вільна від забудови та розташована на зсувному схилі;

- програмою комплексного соціально-економічного розвитку міста Одеси, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2004 № 1604, передбачено будівництво 3-ї черги берегозахисних протизсувних споруд від мису Великий Фонтан до смт Чорноморське. Крім того, рішенням Одеської міської ради від 16.04.2013 № 3328-VII затверджені заходи щодо недопущення відчуження з комунальної власності земель міських схилів, парків та скверів з особливим правовим режимом використання та охорони;

- рішенням Ради від 30.06.2016 за № 900-VII надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою з організації та встановлення меж прибережної захисної смуги та меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон уздовж Чорного моря, Куяльницького та Хаджибеївського лиманів на території міста Одеси, проте на теперішній час вказаний проєкт землеустрою за встановленим порядком не затверджено. Відповідно до протоколу постійної комісії з питань землеустрою та земельних правовідносин Ради від 13.04.2018 розгляд питання про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проєкту землеустрою було відкладено;

- проєкт землеустрою щодо відведення ділянки буде розглянуто департаментом після розгляду питання щодо відведення земельної ділянки на постійній комісії із землеустрою та земельним правовідносинам Ради.

4.15. 20.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до державного кадастрового реєстратора із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки.

4.16. 22.07.2021 державним кадастровим реєстратором відділу у Козятинському районі Держгеокадастру Остапець О.В. відкрито поземельну книгу на спірну земельну ділянку, присвоєно останній кадастровий номер :45:007:0005, та внесено до Державного земельного кадастру відомості про зазначену земельну ділянку.

4.17. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку спірна земельна ділянка з кадастровим номером :45:007:0005 по АДРЕСА_1 отримала такі характеристики:

- землі рекреаційного призначення;

- цільове призначення: 07.03 для індивідуального дачного будівництва;

- вид використання: для індивідуального дачного будівництва;

- вид обмеження у використанні земельної ділянки: водоохоронна зона.

4.18. 04.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до Ради з заявою про надання у приватну власність для індивідуально дачного будівництва земельної ділянки площею 0,06 га з кадастровим номером :45:007:0005, до якого долучено відповідний проєкт.

4.19. Звертаючись до суду Прокурор в інтересах держави в особі Ради просить скасувати проведену 22.07.2021 реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги стосовно неї, оскільки вона порушує права територіальної громади міста Одеси на розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, та здійснена з порушенням вимог земельного законодавства, Генерального плану міста Одеси, затвердженого рішенням Ради від 25.03.2015 № 6489-VI, Плану зонування територій, затвердженого рішенням Ради від 19.10.2016 за № 1316-VI.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. Предметом спору у цій справі є вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки та одночасне закриття Поземельної книги стосовно неї, реєстраційні дії щодо якої були вчинені на підставі заяви ОСОБА_1 з метою відведення йому цієї ділянки у приватну власність.

5.4. Позовна вимога обґрунтована тим, що формування та реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі було здійснено з порушенням вимог земельного законодавства, положень Генерального плану міста Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 № 6489-VI, та Плану зонування територій, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 № 1316-VI, що, порушує права територіальної громади міста Одеси на розпорядження землею комунальної власності.

5.5. Суд першої інстанції, розглядаючи справу, здійснив правову кваліфікацію спірних правовідносин та надав їм оцінку в межах вирішення спору по суті.

Натомість суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у суду господарської юрисдикції повноважень на вирішення спору, вказавши на необхідність розгляду справи у порядку цивільного судочинства.

При формуванні такого висновку апеляційний суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16, та виходив з того, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача (міської ради) та третьої особи (фізичної особи) щодо прав на спірну земельну ділянку.

5.6. У касаційній скарзі Скаржник вказує на помилкове застосування судом апеляційної інстанції положень статей 20 та 231 Господарського процесуального кодексу України без урахування правових висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16, а також Верховним Судом у постановах від 05.05.2022 у справі № 819/375/18, від 09.11.2022 у справі № 820/5993/16, від 21.08.2023 у справі № 818/555/18 та від 14.12.2023 у справі № 520/9830/21.

Крім того, Скаржник звертає увагу на те, що між ним та Радою вже мав місце цивільний спір, який завершився ухваленням Київським районним судом міста Одеси 08.11.2024 рішення у справі № 947/17470/24 за позовом ОСОБА_1 до Ради про визнання протиправним та скасування рішення Ради від 21.02.2024 № 1847-VIII щодо відмови у затвердженні проєкту землеустрою, а також про визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :45:007:0005.

Як зазначає Скаржник, зазначене рішення Ради було визнано судом таким, що суперечить вимогам статей 14, 58 Конституції України, пункту 7 частини першої статті 1, пункту 9 частини першої статті 1, статті 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а також статті 118 Земельного кодексу України.

На підставі наведеного Скаржник зазначає, що спір у відповідній справі підлягає розгляду виключно у порядку адміністративного судочинства.

5.7. З огляду на те, що визначення належної юрисдикції є ключовим для вирішення питання про можливість розгляду справи у межах господарського судочинства, Суд у першу чергу надає правову оцінку саме цьому аспекту.

Щодо визначення юрисдикції спору про скасування державної реєстрації земельної ділянки, здійсненої за заявою фізичної особи, у зв`язку з порушенням права комунальної власності територіальної громади.

5.8. Вирішуючи питання про визначення юрисдикції, в межах якої підлягає розгляду відповідна правова вимога, Суд виходить із характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін, а також з урахуванням правових позицій Верховного Суду щодо розмежування юрисдикції між адміністративними, цивільними та господарськими судами.

5.9. Вимогами у цій справі є скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним закриттям Поземельної книги відносно неї, що пов`язано з порушенням права комунальної власності територіальної громади міста Одеси іншою особою, за заявою якої проведено таку реєстрацію.

5.10. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

5.11. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судова практика Європейського суду з прав людини право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

5.12. Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

5.13. У статті 124 Конституції України унормовано, що передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

5.14. Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

5.15. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17 та від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20).

5.16. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

5.17. У свою чергу згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

5.18. Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

5.18. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.

5.19. Підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України.

5.20. За змістом частин першої, четвертої статті 116 Земельного кодексу України (в редакції від 07.02.2019, тобто станом на момент звернення ОСОБА_1 02.05.2019 до Ради із четвертим клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

5.21. У пункті ґ частини першої статті 121 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 га.

5.22. Згідно з частиною першою статті 124 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

5.23. Відповідний порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

5.24. Процедура та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру (у тому числі і державна реєстрація земельної ділянки під час її формування) визначаються Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.

5.25. Суд враховує, що питання належної юрисдикції у спорах, пов`язаних із реєстрацією права на земельні ділянки комунальної власності за заявами фізичних осіб, вже було предметом аналізу Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16.

У зазначеній справі предметом судового розгляду було визнання протиправними дій щодо проведення державної реєстрації земельної ділянки та вимога про скасування відповідної реєстрації, здійсненої на підставі заяви фізичної особи. Позовні вимоги були мотивовані тим, що реєстраційні дії проведено з порушенням вимог земельного законодавства та без погодження з боку органу місцевого самоврядування, у власності якого перебувала земельна ділянка.

Окружний адміністративний суд постановою відмовив у задоволенні позову. Натомість суд апеляційної інстанції скасував це рішення та закрив провадження, виходячи з того, що спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи правомірність висновку апеляційного суду, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:

- спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію земельної ділянки, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем (міською радою).

- оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалося реалізації та набуття третьою особою (фізичною особою) права власності на земельну ділянку.

- цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача (міської ради) та третьої особи (фізичної особи) щодо прав на спірну земельну ділянку.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що такий спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому ухвала апеляційного адміністративного суду про закриття провадження з підстав необхідності розгляду спору в порядку цивільного судочинства є обґрунтованою та відповідає процесуальному закону.

5.26. З огляду на обставини справи, спір у цій справі, як і у справі № П/811/1047/16, є також фактично спором між органом місцевого самоврядування та фізичною особою з приводу належності прав на земельну ділянку, та має ознаки приватноправового спору, у якому відсутній публічно-правовий елемент, властивий юрисдикції адміністративного суду.

5.27. При цьому сама по собі наявність окремого судового спору між Радою та ОСОБА_1, розглянутого в порядку цивільного судочинства та предметом якого було оскарження рішення органу місцевого самоврядування про відмову у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не впливає на висновок про характер правовідносин у цій справі.

Суд звертає увагу, що предметом розгляду у даному спорі є фактично питання належності речових прав на земельну ділянку, що свідчить про приватноправову природу спору, який фактично виник між міською радою та фізичною особою як учасниками цивільних правовідносин.

Визначення юрисдикції здійснюється з урахуванням саме предмета позову та фактичних обставин конкретної справи, а тому не може ставитися у залежність від наявності інших спорів між тими ж суб`єктами.

5.28. Скаржником не наведено іншої судової практики, яка б спростовувала правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16.

5.29. Відтак, висновок суду апеляційної інстанції про те, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з урахуванням фактичного суб`єктного складу правовідносин, є обґрунтованим та відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у постанові від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16.

5.30. Посилання Скаржника на постанови Верховного Суду від 05.05.2022 у справі № 819/375/18, від 09.11.2022 у справі № 820/5993/16, від 21.08.2023 у справі № 818/555/18, а також від 14.12.2023 у справі № 520/9830/21, є необґрунтованим, оскільки у зазначених справах розгляд спорів здійснювався в адміністративному судочинстві за умови наявності публічно-правових відносин між позивачем (відповідні особи виступали заявниками звернень щодо державної реєстрації) та державним реєстратором, який приймав оскаржуване рішення про державну реєстрацію.

Натомість у цій справі, як уже зазначено, спір стосується приватноправового інтересу органу місцевого самоврядування у контексті реалізації речового права третьою особою, що виключає наявність публічно-правового елементу та унеможливлює застосування адміністративної юрисдикції.

5.31. З огляду на викладене, Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, оскільки таке посилання є необґрунтованим та не підтверджується існуванням правової невизначеності у відповідних правовідносинах.

Так, відповідно до пункту 3 частини шостої статті 302 Господарського процесуального кодексу України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Оскільки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № П/811/1047/16 вже сформульовано чіткий та усталений висновок щодо належної юрисдикції у подібних спорах, підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відсутні.

5.32. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

5.33. На підставі викладеного, Суд погоджується з позицією Південно-західного апеляційного господарського суду, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак провадження у справі № 916/522/23 підлягає закриттю з передачею справи на розгляд до Київського районного суду міста Одеси.

5.34. Оскільки вирішення питання про належність суб`єктного складу спору та правомірність заявленої позовної вимоги в цілому належить до повноважень суду відповідної юрисдикції, Суд не надає правової оцінки іншим доводам Скаржника, які стосуються суті спору.

5.35. Як наслідок, заявлені Скаржником аргументи в обґрунтування касаційної скарги, поданої на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції щодо належності юрисдикції.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення у справі - залишенню в силі.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 у справі № 916/522/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко