ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1011/25

Суддя Грабець С.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київський бронетанковий завод»

до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про стягнення заборгованості,

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИЛА:

20 березня 2025 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Київський бронетанковий завод» (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач) про стягнення заборгованостів сумі 97 360,02 грн.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача послався на порушення відповідачем зобов?язання щодо повернення помилково сплачених позивачем грошових коштів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.03.2025 року відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу запропоновано надати суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву (пред`явити зустрічний позов), а також докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.

Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Частиною 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовими рішеннями є, зокрема, ухвали.

Так, відповідно до довідки про доставку електронного листа, долученої до матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 26.03.2025 року доставлена відповідачу до його електронного кабінету 26 березня 2025 року.

Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень функціонує в межах Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 26.03.2025 року внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень 26 березня 2025 року.

Частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

05 грудня 2018 року Господарським судом міста Києва ухвалене рішення в справі №910/5665/18 (далі рішення суду), відповідно до якого, стягнуто з державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач) 1 500 000,00 грн. пені.

Відповідно до Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», 22 лютого 2022 року державне підприємство «Київський бронетанковий завод» було перетворене на товариство з обмеженою відповідальністю «Київський бронетанковий завод» (далі позивач).

За твердженнями представника позивача, на виконання рішення суду, позивач перерахував відповідачу: 400 000,00 грн., згідно з платіжним дорученням №848 від 29 березня 2019 року; 150 522,22 грн., згідно з платіжним дорученням №1014 від 17 квітня 2019 року; 600 000,00 грн., згідно з платіжним дорученням №1150 від 26 квітня 2019 року; 400 000,00 грн., згідно з платіжним дорученням №1200 від 02 травня 2019 року, всього 1 550 522,22 грн.

Водночас, відповідно до рішення суду, позивач повинен був сплатити відповідачу 1 500 000,00 грн. пені.

У зв?язку з цим, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами про повернення 50 522,22 грн. позивачу.

Частиною 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача претензію №4143/81 від 27 грудня 2024 року, в якій просив повернути позивачу грошові кошти в сумі 50 522,22 грн.

Відповідач грошові кошти позивачу не повернув, тому, вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 50 522,22 грн. основного боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судом встановлено, що, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва в справі №910/5665/18 (далі рішення суду), стягнуто з позивача на користь відповідача 1 500 000,00 грн. пені.

Разом з цим, згідно з платіжними дорученнями: №848 від 29 березня 2019 року; №1014 від 17 квітня 2019 року; №1150 від 26 квітня 2019 року та №1200 від 02 травня 2019 року, позивач перерахував відповідачу 1 550 522,22 грн. пені.

Позивач звертався до відповідача з листами: №1455/81 від 31.05.2019 року; №425 від 22.07.2019 року; №353/81 від 06.02.2020 року; №1.27-243 від 17.02.2020 року; №2224/81 від 30.09.2020 року та №1/27-1681 від 13.10.2020 року, в яких просив відповідача повернути позивачу грошові кошти, проте відповідач ці кошти позивачу не повернув, послався на лист Головного управління ДПС у Київській області про відмову у поверненні коштів №30774/10/10-36-07-17 від 28 жовтня 2020 року, з якого вбачається, що відповідачу було відмовлено в поверненні помилково перерахованих грошових коштів, у зв?язку з наявним у нього податковим боргом.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11. Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України)

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Ця правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив перерахування грошових коштів у сумі 1 550 522,22 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №848 від 29 березня 2019 року; №1014 від 17 квітня 2019 року; №1150 від 26 квітня 2019 року та №1200 від 02 травня 2019 року, долученими до матеріалів справи, замість 1 500 000,00 грн., стягнутих з позивача на користь відповідача, згідно з рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач документів, що спростовували б доводи позивача або підтверджували б повернення грошових коштів у сумі 50 522,22 грн., суду не надав, тому суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 50 522,22 грн. основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивач просив стягнути з відповідача 8 770,10 грн. трьох процентів річних та 38 067,70 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У позовній заяві представник позивача послався на те, що позивач звернувся до відповідача з листом №1455 від 31 травня 2019 року, проте відповіді не отримав, вважав, що відповідач повинен був повернути грошові кошти позивачу не пізніше 06 червня 2019 року.

Разом з цим, документів, що підтверджували б направлення позивачем цього листа відповідачу, представником позивача до позовної заяви долучено не було.

Натомість, у матеріалах справи міститься відповідь №127-258 від 20 лютого 2020 року на лист позивача №353/81 від 06.02.2020 року.

Так, суд дійшов висновку про те, що відповідач повинен був повернути позивачу грошові кошти в сумі 50 522,22 грн. не пізніше 13 лютого 2020 року.

Так, три проценти річних, враховуючи період заборгованості з 14 лютого 2020 року до 31 грудня 2020 року, що складає 322 дні, суму боргу в розмірі 50522,22 грн., становлять 1 333,46 грн.;

враховуючи період заборгованості з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2023 року, що складає 1 095 днів, суму боргу в розмірі 50 522,22 грн., становлять 4 547,00 грн.;

враховуючи період заборгованості з 01 січня 2024 року до 31 грудня 2024 року, що складає 366 днів, суму боргу в розмірі 50 522,22 грн., становлять 1 515,67 грн.;

враховуючи період заборгованості з 01 січня 2025 року до 20 березня 2025 року, що складає 79 днів, суму боргу в розмірі 50 522,22 грн., становлять 328,05 грн.;

а разом 7 724,17 грн., які підлягають стягненню.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.

Так, сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, враховуючи період заборгованості з 14 лютого 2020 року до 20 березня 2025 року, суму боргу в розмірі 50 522,22 грн., індекси інфляції: у лютому 2020 року, - 99,7%; у березні 2020 року, - 100,8%; у квітні 2020 року, - 100,8%; у травні 2020 року, - 100,3%; у червні 2020 року, - 100,2%; у липні 2020 року, - 99,4%; у серпні 2020 року, - 99,8%; у вересні 2020 року, - 100,5%; у жовтні 2020 року, - 101,0%; у листопаді 2020 року, - 101,3%; у грудні 2020 року, - 100,9%; у січні 2021 року, - 101,3%; у лютому 2021 року, - 101,0%; у березні 2021 року, - 101,7%; у квітні 2021 року, - 100,7%; у травні 2021 року, - 101,3%; у червні 2021 року, - 100,2%; у липні 2021 року, - 100,1%; у серпні 2021 року, - 99,8%; у вересні 2021 року, - 101,2%; у жовтні 2021 року, - 100,9%; у листопаді 2021 року, - 100,8%; у грудні 2021 року, - 100,6%; у січні 2022 року, - 101,3%; у лютому 2022 року, - 101,6%; у березні 2022 року, - 104,5%; у квітні 2022 року, - 103,1%; у травні 2022 року, - 102,7%; у червні 2022 року, - 103,1%; у липні 2022 року, - 100,7%; у серпні 2022 року, - 101,1%; у вересні 2022 року, - 101,9%; у жовтні 2022 року, - 102,5%; у листопаді 2022 року, - 100,7%; у грудні 2022 року, - 100,7%; у січні 2023 року, - 100,8%; у лютому 2023 року, - 100,7%; у березні 2023 року, - 101,5%; у квітні 2023 року,- 100,2%; у травні 2023 року, - 100,5%; у червні 2023 року, - 100,8%; у липні 2023 року, - 99,4%; у серпні 2023 року, - 98,6%; у вересні 2023 року, - 100,5%; у жовтні 2023 року, - 100,8%; у листопаді 2023 року, - 100,5%; у грудні 2023 року, - 100,7%; у січні 2024 року, - 100,4%; у лютому 2024 року, - 100,3%; у березні 2024 року, - 100,5%; у квітні 2024 року,- 100,2%; у травні 2024 року, - 100,6%; у червні 2024 року, - 102,2%; у липні 2024 року, - 100,0%; у серпні 2024 року, - 100,6%; у вересні 2024 року, - 101,5%; у жовтні 2024 року, - 101,8%; у листопаді 2024 року, - 101,9%; у грудні 2024 року, - 101,4%; у січні 2025 року, - 101,2%; у лютому 2025 року, - 100,8%; у березні 2025 року, - 101,5%, складає 39 314,62 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Оскільки позивач просив стягнути з відповідача 38 067,70 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, тому стягненню підлягає саме ця сума.

Згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 59, 124 Конституції України, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, ст. 509, ст. 530, ч. 2 ст. 625, ст. 1012 Цивільного кодексу України, ст. 3, ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", ст. 9, ст. 13, ст. ст. 14 - 16, ст. 19, ст. 74, ст. 126, ст. 129, ч. 3 ст. 232, ст. 240, ч. 6 ст. 242, ч. 5 ст. 252, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов товариства з обмеженою відповідальністю «Київський бронетанковий завод» до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення заборгованості.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Київський бронетанковий завод» (02093, місто Київ, вул. Бориспільська, будинок 34-А, ) 50 522,22 грн. (п?ятдесят тисяч п?ятсот двадцять дві грн. 22 коп.) основного боргу; 7 724,17 грн. (сім тисяч сімсот двадцять чотири грн. 17 коп.) трьох процентів річних; 38 067,70 грн. (тридцять вісім тисяч шістдесят сім грн.70 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, та 2 396,38 грн. (дві тисячі триста дев?яносто шість грн. 38 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складене 29.05.2025 року.

Суддя С. Грабець