ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/788/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства «Галактика», 39627, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Полтавський, буд. 281
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «РМК», 61172, м. Харків, вул. Роганська, буд. 151
простягнення 53 341,65 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Галактика звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельна компанія РМК про стягнення заборгованості за договором поставки від 09.03.2018 року № 1343 основного боргу у розмірі 19 930,76 грн., 3 % річних у розмірі 1 806,34 грн., пеню у сумі 22 152,17 грн., інфляційні втрати у розмірі 9 452,38 грн., загальна суму до стягнення 53 341,65 грн.

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою суду від 17.03.2025 року позовну заяву Приватного підприємства Галактика (вх. № 788/25) залишено без руху. Встановлено Приватному підприємству Галактика строк на усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Встановлено Приватному підприємству Галактика спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: - докази у підтвердження сплати судового збору, у встановленому законом порядку і розмірі (3 028,00 грн.); - належним чином завірені копії документів доданих до позовної заяви (відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України).

20.03.2025 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 7162) про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 24.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/788/25. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов.

Як вбачається із матеріалів справи, оскільки відповідачем не виконано вимог щодо обов`язкової реєстрації у відповідності до вимог законодавства електронного кабінету у ЄСІТС, ухвалу суду від 24.03.2025 року про відкриття провадження у справі, було направлено судом на юридичну адресу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельна компанія РМК (61172, м. Харків, вул. Роганська, буд. 151) яка зазначена позивачем у позовній заяві та яка відповідала відомостям, які містились в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте, ухвалу суду від 24.03.2025 року про відкриття провадження у справі № 922/788/25 було повернуто поштовим відділенням Укрпошти на адресу суду 08.04.2025 року (штрих код поштового відправлення 389).

Згідно з пунктами 3, 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 року (надалі - Правила), і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11, 17 Правил).

Пунктом 99 Правил визначено, що рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою Судова повістка, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (п. 992 Правил).

Відповідно до пунктів 116, 117 Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Системний аналіз статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 року у справі № 904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 року у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Крім того, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2022 року у справі № 910/1730/22 Верховний Суд зробив висновок, що якщо судове рішення направлено судом за поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про прийняття певного рішення суду. Господарського процесуального кодексу України не передбачено обов`язку суду повторно направляти на адреси учасників справи процесуальні документи, які раніше вже повернулися до суду з відміткою про неможливість вручення.

Згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України передбачено, що до єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статтею 27 Господарського процесуального кодексу України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Абзац 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлює, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: місцезнаходження юридичної особи.

Частинами 1, 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб визначено, що фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Отже, інформація щодо місцезнаходження юридичної особи вноситься до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі відомостей, наданих безпосередньо цією юридичною особою, яка у разі зміни місцезнаходження зобов`язана внести відповідні зміни до ЄДРПОУ.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на наведене, суд зазначає, що не отримання судової кореспонденції є суб`єктивною поведінкою відповідача.

Враховуючи вищевикладене, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у суді, проте, відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Крім того, суд приймає до уваги, що відповідачем не було виконано вимог законодавства в частині обов`язкової реєстрації у ЄСІТС.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013 року, Папазова та інші проти України від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи вищевикладене, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у суді.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, станом на 26.05.2025 року відповідач відзив на позов не надав, у зв`язку із чим, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України").

Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справі, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Відповідач мав достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву, однак відповідним правом на його подання не скористався, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем до суду надано не було.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Відповідно до пункту 10 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Згідно вимог статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

При цьому, будь-яких клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до вимог статті 252 Господарського процесуального кодексу України від учасників справи не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд, має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи достатність часу наданого сторонами для подання заяв по суті справи чи з процесуальних питань, суд вважає за можливе завершити розгляд справи.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 09.03.2018 року між Приватним підприємством Галактика (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Торгівельна компанія РМК» (відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 1343.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 20218 року. Даний договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік за умови, що за 10 календарних днів до закінчення строку його дії жодна із сторін письмово не повідомить іншу сторону про свій намір припинити дію даного договору (пункти 2.1. та 2.2. договору).

Пунктом 1.1. договору, сторони погодили, що за цим договором поставки постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Об`єктами поставки за цим договором є пиво (пункт 1.2. договору).

Асортимент об`єктів поставки, його кількість та якісні показники визначаються в замовленні покупця на поставку товару (пункт 1.3. договору).

Згідно пункту 3.1. договору, загальна орієнтовна ціна цього договору на момент його укладання за погодженням сторін складає 750 000,00 грн.

У разі перевищення загальної орієнтовної ціни цього договору, сторони повинні укласти додаткову угоду, за якою передбачено його змінену загальну ціну договору (пункт 3.3. договору).

Відповідно до пункту 4.1., за згодою сторін, товар, що є об`єктами цього договору відвантажується за місцем знаходження постачальника на умовах доставки товару постачальником без включення витрат на транспортування до вартості товару. покупець зобов`язаний в день поставки товару та не пізніше місячного строку передати постачальнику один з примірників товарно транспортної документації (ТТН, подорожніх листів) із зазначенням у них усіх їх обов`язкових реквізитів, печаток і штампів. За порушення умов частини другої цього пункту договору, покупець несе майнову відповідальність перед постачальником у вигляді незалікового штрафу у розмірі 30 % суми податку на додану вартість від загальної кількості поставленого товару, на який постачальнику не передано або передано не належно оформлену товарно транспортну документацію.

Згідно пункту 7.1. договору, оплата (грошові зобов`язання) за цим договором у такій формі або формах безготівковий розрахунок.

Оплата проводиться у такий спосіб або способи на поточний рахунок. Оплата здійснюється покупцем на користь постачальника на умовах післяплати (пункти 7.2., 7.3., договору).

Пунктом 7.10 договору, сторони погодили, що строки виконання грошових зобов`язань:

- на умовах передоплати протягом 3 календарних днів від дня отримання рахунку (рахунку фактури), але не пізніше дня поставки партії товару (товарів) та за умови фактичного зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок або надходження в касу підприємства;

- на умовах післяплати протягом 3 робочих (банківських) днів від дня підписання видаткової накладної, аде не пізніше семи календарних днів від дні поставки партії товару (товарів);

- на умовах змішаної оплати 50 % від загальної суми поставки товару (товарів) не пізніше дня фактичної поставки та остаточний розрахунок, не пізніше 7 календарних днів від дня поставки партії товару (товарів).

По окремим видам товарів сторони можуть визначати окремі строки оплати шляхом укладання додаткових угод, які є невід`ємною частиною цього договору.

09.03.2018 року між сторонами було підписано додаткову угоду до договору поставки, пунктом 2 якої погодили, що сторони за погодженням дійшли до взаємної згоди про кінцеві строки оплати покупцем на користь постачальника за товар згідно переліку товару (товарів) цієї додаткової угоди до основного договору 14 календарних дні.

09.03.2018 року між сторонами було підписано додаткову угоду до договору поставки, пунктом 1 сторони дійшли згоди внести наступні зміни до зазначеного договору:

Пункт 7.14 договору виключити;

Пункт 8.15 договору викласти у наступній редакції:

8.15. Сторони домовились про встановлення строків позовної давності: по основним грошовим зобов`язанням загальний строк, встановлений чинним законодавством України; по усіх видах неустойки загальний строк, встановлений чинним законодавством України; по усіх інших зобов`язаннях загальний строк, встановлений чинним законодавством України.

Також, між сторонами було підписано додатки до договору, а саме перелік роздрібних точок (магазинів), гарантійний лист повідомлення (покупця).

За твердженнями позивача, останній відповідно до видаткових накладних:

- № 21R00-1030610 від 24.12.2021 року на суму 3490,80 грн.;

- № 21R00-1040226 від 28.12.2021 року на суму 1612,50 грн.;

- № 21R00-0123346 від 10.02.2022 року на суму 657,90 грн.;

- № 21R00-0125255 від 10.02.2025 року на суму 4 105,51 грн.;

- № 21R00-0139432 від 15.02.2022 року на суму 2 391,60 грн.;

- № 21R00-0147783 від 17.02.2022 року на суму 6 690,08 грн.;

- № 21R00-0156893 від 19.02.2022 року на суму 982,08 грн. було відвантажено відповідачу товар на загальну суму 19 930,76 грн.

Проте, відповідач в порушення умов договору не здійсним розрахунку за поставлений позивачем товар, у зв`язку зі чим, позивачем також було нараховано 3 % річних у розмірі 1 806,34 грн., пеню у сумі 22 152,17 грн., інфляційні втрати у розмірі 9 452,38 грн., загальна суму до стягнення 53 341,65 грн.

Вищевказані обставини, стали причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. (Аналогічна норма міститься і у статті 526 Цивільного кодексу України). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін .

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається із матеріалів справи, та про що зазначає позивач, останнім на виконання умов договору поставки від 09.03.2018 року № 1343 було здійснено поставку товару відповідача відповідно до видаткових накладних на загальну суму 19 930,76 грн., а саме:

- № 21R00-1030610 від 24.12.2021 року на суму 3490,80 грн.;

- № 21R00-1040226 від 28.12.2021 року на суму 1612,50 грн.;

- № 21R00-0123346 від 10.02.2022 року на суму 657,90 грн.;

- № 21R00-0125255 від 10.02.2025 року на суму 4 105,51 грн.;

- № 21R00-0139432 від 15.02.2022 року на суму 2 391,60 грн.;

- № 21R00-0147783 від 17.02.2022 року на суму 6 690,08 грн.;

- № 21R00-0156893 від 19.02.2022 року на суму 982,08 грн.

Судом здійснено перевірку заявленої до стягнення позивачем до стягнення із відповідача суми боргу у загальному розмірі 19 930,76 грн. відповідно до вищевказаних накладних за договором поставки від 09.03.2018 року № 1343 та встанволено, що видаткові накладні № 21R00-1030610 від 24.12.2021 року на суму 3490,80 грн. та № 21R00-1040226 від 28.12.2021 року на суму 1612,50 грн. містять посилання на договір № 89 від 28.09.2021 року.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що товар відповідно до видаткових накладних № 21R00-1030610 від 24.12.2021 року на суму 3490,80 грн. та № 21R00-1040226 від 28.12.2021 року на суму 1612,50 грн., було поставлено за іншим договором а саме: договір № 89 від 28.09.2021 року.

У зв`язку із чим, безпідставним є заявлення позивачем до стягнення із відповідача суми у загальному розмірі 5 103,30 грн. як заборгованість за спірним договором поставки № 1343 від 09.03.2018 року у даній справі, оскільки відповідна поставка була здійснена в межах іншого договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів здійснення повної оплати за спірною господарською операцією відповідач суду не надав.

Враховуючи вищевказані обставини, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки № 1343 від 09.03.2018 року в частині повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, а саме щодо стягнення суми боргу у розмірі 14 827,46 грн.

В частині стягнення суми боргу у розмірі 5 103,30 відмовити, як необґрунтовано заявлені.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 1343 від 09.03.2018 року, позивачем було заявлено до стягнення із відповідача 3 % річних у розмірі 1 806,34 грн., пеню у сумі 22 152,17 грн., інфляційні втрати у розмірі 9 452,38 грн. (відповідно до наданого розрахунку).

Щодо стягнення із відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 1 806,34 грн. та інфляційних втрат у розмірі 9 452,38 грн. (відповідно до наданого розрахунку), суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3 % річних у загальному розмірі 1 806,34 грн., відповідно до наданого розрахунку за загальний період з 03.03.2022 року по 28.02.2025 року, із урахуванням встановленої вище судом суми боргу за видатковими накладними № 21R00-0123346 від 10.02.2022 року на суму 657,90 грн., № 21R00-0125255 від 10.02.2025 року на суму 4 105,51 грн., № 21R00-0139432 від 15.02.2022 року на суму 2 391,60 грн., № 21R00-0147783 від 17.02.2022 року на суму 6 690,08 грн., 21R00-0156893 від 19.02.2022 року на суму 982,08 грн., та встановлено, що такі нарахування здійснено не вірно.

Враховуючи вищевикладене, судом було здійснено власний розрахунок суми 3 % річних в онлайн системі Ліга Закон відповідно до розрахунку суми позовних вимог із урахуванням встановленої судом суми боргу за заявлений позивачем період, та встановлено що до стягнення підлягає сума 3 % річних у розмірі 1 326,47 грн.

В частині стягнення 3 % річних у розмірі 479,87 грн. відмовити.

Щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 9 452,38 грн. (відповідно до наданого розрахунку), суд зазначає наступне.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

З аналізу вищевикладеного слідує, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

При цьому, розмір боргу із урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, у якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Крім того, при застосуванні індексації господарським судом також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 року. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 року зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період

з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня,

а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Судом здійснено перевірку заявлених до стягнення інфляційних втрат у загальному розмірі 9 452,38 грн. (відповідно до наданого розрахунку за загальний період з 03.03.2022 року по 28.02.2025 року), із урахуванням встановленої вище судом суми боргу за видатковими накладними № 21R00-0123346 від 10.02.2022 року на суму 657,90 грн., № 21R00-0125255 від 10.02.2025 року на суму 4 105,51 грн., № 21R00-0139432 від 15.02.2022 року на суму 2 391,60 грн., № 21R00-0147783 від 17.02.2022 року на суму 6 690,08 грн., 21R00-0156893 від 19.02.2022 року на суму 982,08 грн., та встановлено, що такі нарахування здійснено не вірно.

Враховуючи вищевикладене, судом було здійснено власний розрахунок суми інфляційних втрат в онлайн системі Ліга Закон відповідно до розрахунку суми позовних вимог із урахуванням встановленої судом суми боргу за заявлений позивачем період, та встановлено що до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 7 066,61 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 2 385,77 грн. - відмовити як необґрунтовано заявлені.

Щодо стягнення із відповідача на користь позивача пені у сумі 22 152,17 грн. (відповідно до наданого розрахунку), суд зазначає наступне.

У позовній заяві, при зазначенні пені, позивач посилається на пункт 10.2 договору.

Судом досліджено умови договору, та встановлено, що пункт 10.2. договору відсутній у договорі поставки № 1343 від 09.03.2018 року.

При цьому, суд враховує, що пунктом 9.2. договору було визначено, що у випадку порушення покупцем строків оплати отриманого товару, покупець сплачує постачальнику незалікову пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за весь період прострочення та до дня фактичного надходження коштів на розрахунковий рахунок або надходження в касу постачальника.

У зв`язку зі чим, суд дійшов висновку. що невірне зазначення позивачем у тексті позовної заяви пункту договору щодо заявленої до стягнення пені, не впливає на вірне визначення спору.

Крім того, додатковою угодою від 09.03.2018 року до договору поставки сторони пункт 8.15 виклади у новій редакції, а саме: 8.15. Сторони домовились про встановлення строків позовної давності: по основним грошовим зобов`язанням загальний строк, встановлений чинним законодавством України; по усіх видах неустойки загальний строк, встановлений чинним законодавством України; по усіх інших зобов`язаннях загальний строк, встановлений чинним законодавством України.

За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) за яким передбачено правові наслідки, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищенаведене, судом було здійснено перевірку наданого позивачем до позовної заяви розрахунку суми пені, та встановлено, що такий розрахунок позивачем здійснено не вірно, з огляду на наступне.

Як вбачається із наданого до позовної заяви розрахунку суми позовних вимог в частині пені у сумі 22 152,17 грн. із визначенням періодів та сум нарахування (з 08.03.2022 року по 28.02.2025 року), позивачем було здійснення нарахування пені поза межами шестимісячного строку, у зв`язку із чим, суд зазначає наступне.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З аналізу вищенаведеної норми слідує, що нарахування штрафних санкцій, в тому числі пені, обмежено шестимісячним терміном від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Проте, позивачем нараховано пеню за періоди, які перевищують вищезазначений термін, що в свою чергу є порушенням частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, судом було досліджено умови укладеного між сторонами договору та встановлено, що сторонами не визначено іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, а умова пункту 9.2. договору що покупець сплачує постачальнику незалікову пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної суми заборгованості за весь період прострочення та до дня фактичного надходження коштів на розрахунковий рахунок або надходження в касу постачальника не може розцінюватися, як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що пункт 8.15 у редакції додаткової угоди від 09.03.2018 року містить саме встановлення строків позовної давності, а не періодів нарахування пені.

У зв`язку із чим, суд, здійснивши перевірку заявленої до стягнення суми пені, відповідно до наданого розрахунку, із урахуванням вимог діючого законодавства, та із урахуванням встановленої вище судом суми боргу за видатковими накладними № 21R00-0123346 від 10.02.2022 року на суму 657,90 грн., № 21R00-0125255 від 10.02.2025 року на суму 4 105,51 грн., № 21R00-0139432 від 15.02.2022 року на суму 2 391,60 грн., № 21R00-0147783 від 17.02.2022 року на суму 6 690,08 грн., 21R00-0156893 від 19.02.2022 року на суму 982,08 грн., та встановлено, що такі нарахування здійснено не вірно, оскільки позивачем не було враховано визначеного частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строку.

Враховуючи вищевикладене, судом було здійснено власний розрахунок суми пені, за встановлений судом вірний період та із урахуванням встановленої вище судом суми боргу за видатковими накладними, та із урахуванням строку визначеного частиною 3 статті 232 Господарського кодексу України, в онлайн системі "Ліга Закон" та встановлено, що обґрунтованою є пеня у сумі 2 692,03 грн.

В частині стягнення пені у сумі 19 460,14 грн. відмовити.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та про стягнення із відповідача суми боргу у розмірі 14 827,46 грн., сума інфляційних втрат у розмірі 7 066,61 грн., 3 % річних у розмірі 1 326,47 грн., пеню у сумі 2 692,03 грн.

В частині стягнення відповідача суми боргу у розмірі 5 103,30 грн., 3 % річних у розмірі 479,87 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 385,77 грн. та пені у сумі 19460,14 грн. відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача у розмірі 1 470,96 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 236 - 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельна компанія РМК (61172, м. Харків, вул. Роганська, буд. 151, ) на користь Приватного підприємства Галактика (39627, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Полтавський, буд. 281, ) суми боргу у розмірі 14 827,46 грн., інфляційні втрати у розмірі 7 066,61 грн., 3 % річних у розмірі 1 326,47 грн., пеню у сумі 2 692,03 грн. та 1 470,96 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення відповідача суми боргу у розмірі 5 103,30 грн., 3 % річних у розмірі 479,87 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 385,77грн. та пеню у сумі 19 460,14 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Реквізити сторін:

позивач: Приватне підприємство Галактика (39627, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Полтавський, буд. 281, );

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельна компанія РМК (61172, м. Харків, вул. Роганська, буд. 151, ).

Повне рішення складено "26" травня 2025 р.

Суддя О.О. Ємельянова