ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2025 р. м. Київ Справа № 911/916/25

Суддя Грабець С.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом приватного підприємства «АКВА ФУДЗ» (ПП «АКВА ФУДЗ»)

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИЛА:

17 березня 2025 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява приватного підприємства «АКВА ФУДЗ» (ПП «АКВА ФУДЗ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 5 695,43 грн.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача послався на порушення відповідачем умов договору поставки №071/24 від 01.03.2024 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.03.2025 року відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу роз`яснено, що в строк, який не може перевищувати п?ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, вона має право надіслати суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву (пред`явити зустрічний позов), а також докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 21.03.2025 року була направлена рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу відповідача, зазначену у відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1208045 від 18.03.2025 року, а саме: Київська область, Обухівський район, м. Обухів, вул. Весняна, будинок 48.

Право бути належним чином повідомленим про дату та час слухання не може бути формальним, оскільки протилежне не відповідає ідеї справедливого судового розгляду, яка включає основоположне право на змагальність провадження.

При цьому, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, зокрема, суду.

Крім цього, згідно з ч. 1ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень функціонує в межах Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 21.03.2025 року внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень 21 березня 2025 року.

Частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

01 березня 2024 року між приватним підприємством «АКВА ФУДЗ» (ПП «АКВА ФУДЗ») (далі позивач) та ОСОБА_1 (далі відповідач) був укладений договір поставки №071/24 (далі договір), відповідно до п. 1.1. якого, позивач зобов?язувався доставляти і передавати на умовах та у встановлені даним договором строки товар у власність відповідача, а відповідач зобов?язувалась приймати товар у власність і оплачувати його на умовах даного договору.

Згідно з п. 2.2. договору, поставка товару здійснюється за рахунок позивача окремими партіями на підставі прийнятих позивачем до виконання замовлень відповідача.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що замовлення надсилається відповідачем за посередництва EDI-провайдера, шляхом направлення на електронну адресу позивача або через представника позивача.

Позивач зобов?язується постачати товар відповідачу протягом 3-х (трьох) робочих днів з моменту отримання замовлення від відповідача (п. 2.4. договору).

Відповідно до п. 2.7. договору, датою поставки і переходу права власності на товар (та усіх ризиків, пов?язаних з ним) від позивача до відповідача вважається дата фактичного отримання відповідачем (його уповноваженим представником) товару в складських приміщеннях/об?єктах роздрібної торгівлі відповідача (п. 2.1. цього договору), що підтверджується підписами уповноважених представників відповідача та позивача у видатковій накладній. Факт передачі у власність (поставки) товару підтверджується видатковою накладною, підписаною обома сторонами, складеною датою фактичної передачі товару відповідачу.

Згідно з п. 2.10. договору, в момент поставки товару позивач зобов`язаний передати відповідачу видаткову накладну на відповідну партію товару.

Пунктом 2.11. договору встановлено, що позивач зобов`язаний власними силами та за власний кошт доставляти товар у складські приміщення/об?єкти роздрібної торгівлі відповідача (перелік та адреси яких зазначаються в п. 2.1. цього договору) своєчасно (тобто в строки, вказані в пункті 2.4. цього договору), у відповідній кількості, асортименті та належної якості. Прийом-передача і перевірка товару по кількості та асортименту відбувається лише в присутності представника відповідача.

Відповідно до п. 3.1. договору, ціна на товар встановлюється в національній валюті України і вказується в специфікаціях.

В ціну товару включається вартість доставки товару та інших можливих супутніх витрат (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 3.4. договору, загальна сума договору складається з сум вартості видаткових накладних, оформлених позивачем на видачу товарів відповідачу протягом дії цього договору.

Відповідно до п. 3.5. договору, розрахунки за договором здійснюються у безготівковому порядку шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача. Датою здійснення оплати є дата зарахування коштів на банківський рахунок позивача.

Відповідач зобов?язується оплачувати кожну конкретну партію товару в строк, що не перевищує 14 календарних днів з дня виконання позивачем зобов?язання з поставки товару (п. 3.6. договору).

Згідно з п. 7.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у випадку їх наявності) і діє до 31 грудня 2024 року. У випадку, якщо за 30 (тридцять) календарних днів до моменту закінчення строку дії даного договору жодна зі сторін письмово не повідомить іншу про своє бажання його розірвати, даний договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік без складання додаткового письмового документу.

Пунктом 8.2. договору встановлено, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від виконання обов?язків, взятих на себе за даним договором та від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

За твердженнями представника позивача, відповідач переданий позивачем товар не оплатила.

Частиною 1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

З метою досудового врегулювання спору, позивач направив на адресу відповідача претензію №1/02-25 від 13 лютого 2025 року щодо сплати заборгованості за договором поставки №071/24 від 01 березня 2024 року, в якій просив сплатити грошові кошти в сумі 5 573,02 грн.

Відповідач не надала відповіді на претензію, борг не сплатила, тому позивач, важаючи, що його права порушені, звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 5 244,54 грн. боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судом встановлено, що 01 березня 2024 року між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки №071/24 (далі договір), відповідно до умов якого, позивач зобов?язувався доставляти і передавати на умовах та у встановлені даним договором строки товар у власність відповідача, а відповідач зобов?язувалась приймати товар у власність і оплачувати його на умовах даного договору.

Як вбачається з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 09 лютого 2025 року здійснена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця Ставничої Оксани Олександрівни, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Цивільного кодексу України, фізична особа підприємець відповідає за зобов?язаннями, пов?язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою, її зобов?язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов?язаннями, пов?язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Ця правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №910/8729/18 від 13.02.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, зобов?язання, що виникли у ОСОБА_1 (далі - відповідач) на підставі договору поставки №071/24 від 01.03.2024 року не припинились із внесенням 09 лютого 2025 року запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особипідприємця Ставничої Оксани Олександрівни.

За твердженнями представника позивача, відповідач прийняла товар, на підставі видаткової накладної №50134 від 07 листопада 2024 року, на суму 2 700,36 грн., а також на підставі видаткової накладної №50580 від 07 листопада 2024 року, на суму 2 544,18 грн., проте не оплатила, тому він звернувся до суду та просив стягнути з відповідача 5 244,54 грн. боргу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що позивач передав відповідачу товар на суму 5 244,54 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач документів, що підтверджували б оплату товару або спростовували б доводи представника позивача, суду не надала, тому вимога про стягнення з відповідача 5 244,54 грн. боргу є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім цього, позивач просив суд стягнути з відповідача 450,89 грн. пені.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як уже зазначалось вище, відповідач зобов?язувалась оплачувати кожну конкретну партію товару в строк, що не перевищує 14 календарних днів з дня виконання позивачем зобов?язання з поставки товару (п. 3.6. договору).

Відповідно до п. 3.5. договору, розрахунки за договором здійснюються у безготівковому порядку шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача. Датою здійснення оплати є дата зарахування коштів на банківський рахунок позивача.

Так, товар, переданий позивачем відповідачу 07 листопада 2024 року, на суму 5 244,54 грн., повинен був бути оплаченим не пізніше 21 листопада 2024 року.

Згідно з п. 4.2. договору, у випадку прострочення відповідачем оплати товару, він безумовно сплачує позивачу за кожен день прострочення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення, від суми заборгованості.

Так, розмір пені, враховуючи період заборгованості:

з 22 листопада 2024 року до 12 грудня 2024 року (21 день), суму боргу в розмірі 5 244,54 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 13,0%, складає 78,24 грн.;

з 13 грудня 2024 року до 31 грудня 2024 року (19 днів), суму боргу в розмірі 5 244,54 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 13,5%, складає 73,51 грн.;

з 01 січня 2025 року до 23 січня 2025 року (23 дні), суму боргу в розмірі 5 244,54 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 13,5%, складає 89,23 грн.;

з 24 січня 2025 року до 06 березня 2025 року (42 дні), суму боргу в розмірі 5 244,54 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 14,5%, складає 175,01 грн.;

з 07 березня 2025 року до 13 березня 2025 року (7 днів), суму боргу в розмірі 5 244,54 грн., облікову ставку Національного банку України, що становила 15,5%, складає 31,18 грн.,

всього 447,17 грн., які підлягають стягненню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 59, 124 Конституції України, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 128, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ст. 216, ст. 218, ст. 230, ст. 231 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 51, ч. 1 ст. 52, ст. 526, ст. 530, ч. 2 ст. 551, ч. 3 ст. 549, ст. 599, ст. 626, ст. 691, ст. 692, ст. 712 Цивільного кодексу України, ст. 3, ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", ст. 2, ст. 9, ст. 13, ст. ст. 14 - 16, ст. 19, ст. 74, ст. 129, ч. 9 ст. 165, ст. 129, ст. 240, ч. 6 ст. 242, ч. 5 ст. 252, ст. 236, ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов приватного підприємства «АКВА ФУДЗ» (ПП «АКВА ФУДЗ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 5 695,43 грн.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь приватного підприємства «АКВА ФУДЗ» (ПП «АКВА ФУДЗ») (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, 24, ) 5 244,54 грн. (п?ять тисяч двісті сорок чотири грн. 54 коп.) основного боргу; 447,17 грн. (чотириста сорок сім грн. 17 коп.) пені та 3 026,02 грн. (три тисячі двадцять шість грн. 02 коп.) витрат на сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складене 29.05.2025 року.

Суддя С. Грабець