ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" травня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/835/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу №916/835/25

за позовом: Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД (68602, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Ізмаїл, вул. Українська, буд. 44, )

про стягнення 211914,54 грн., -

Суть спору: Акціонерне товариство Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД про стягнення 211914,54 грн., з яких: 134266,86 грн. основного боргу, 12084,03 грн. 3% річних та 65563,65 грн. інфляційних втрат. Окрім того, позивач просить суд встановити для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області нарахування 3% річних з 13.02.2025 до виконання рішення в частині стягнення боргу в сумі 134266,86 грн.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської обгрунтовані невиконання відповідачем взятих на себе зобов?язань з оплати отриманого товару.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/835/25; визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; роз?яснено сторонам про можливість подання відповідно до ч.7 ст. 252 ГПК України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи; запропоновано відповідачу надати до суду відзив на позовну заяву з доказами направлення позивачу - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та заперечення на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив; зобов?язано позивача надіслати або вказати можливий термін надсилання оригіналів всіх поданих до суду в додатку до позовної заяви письмових доказів (для огляду суду).

07.04.2025 за вх.11052/25 до суду від позивача надійшли оригінали поданих до суду в додатку до позовної заяви письмових доказів, які оглянуто судом.

13.03.2025 на адресу відповідача по справі судом було направлено копію ухвали суду від 10.03.2025 про відкриття провадження у справі. 24.03.2025 до суду надійшло поштове повернення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відтак, господарський суд констатує, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи господарським судом, судом було надано час для забезпечення відповідачу процесуальних прав на подання позиції у справі, заяв, клопотань. Натомість відповідач відзив на позов і жодних доказів, заяв/клопотань до суду не надав, про розгляд справи повідомлений належним чином, відтак у відповідності до ч.9 ст. 165 ГПК України суд дійшов до висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.

У зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, зокрема, Указом Президента України від 15 квітня 2025 року №235/2025 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Справа №916/835/25 розглядається судом в період оголошеного на всій території України воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України.

Жодних заяв та/або клопотань, пов?язаних з неможливістю вчинення якихось процесуальних дій у зв?язку з воєнним станом, про намір вчинити такі дії до суду від сторін не надійшло.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що між АТ ЗЗБК ім. Ковальської та ТОВ ТМГ-БУД відсутній підписаний договір, оскільки відповідачем не було повернуто позивачу підписаний проект договору поставки (підпис позивача в договорі також відсутній), але в процесі виконання своїх домовленостей сторони оформлювали накладні та вважали, що між ними укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Виходячи з наявних матеріалів справи, господарський суд вбачає, що обома сторонами у справі - Акціонерним товариством Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської і Товариством з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД дійсно вчинялись дії, направлені на поставку товару СБ-ПР 50.11.20 50/1100, про що свідчать наявні в матеріалах справи накладні, а саме:

- накладна №5/02210 від 28.01.2022, яку підписано обома сторонами. З відомостей, що зазначено у накладній №5/02210, АТ ЗЗБК ім. Ковальської поставлено ТОВ ТМГ-БУД за договором №ФО2022/01/082 від 280.12.2021, надано послуги (поставлено товару, товарно-транспортні витрати, сума ПДВ) на загальну суму 44755,62 грн. Окрім того, в накладній міститься інформація щодо номерів перепусток (ТТН), по яким було відвантаження: №4029 від 28.01.2022;

- накладна №5/02857 від 02.02.2022, яку підписано обома сторонами. З відомостей, що зазначено у накладній №5/02857, АТ ЗЗБК ім. Ковальської поставлено ТОВ ТМГ-БУД за договором №ФО2022/01/082 від 28.12.2021, надано послуги (поставлено товару, товарно-транспортні витрати, сума ПДВ) на загальну суму 44755,62 грн. Окрім того, в накладній міститься інформація щодо номерів перепусток (ТТН), по яким було відвантаження: №5115 від 02.02.2022;

- накладна №5/03781 від 10.02.2022, яку підписано обома сторонами. З відомостей, що зазначено у накладній №5/03781, АТ ЗЗБК ім. Ковальської поставлено ТОВ ТМГ-БУД за договором №ФО2022/01/082 від 28.12.2021, надано послуги (поставлено товару, товарно-транспортні витрати, сума ПДВ) на загальну суму 44755,62 грн. Окрім того, в накладній міститься інформація щодо номерів перепусток (ТТН), по яким було відвантаження: №7005 від 10.02.2022.

08.07.2022 між позивачем та відповідачем підписаний акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 між Акціонерним товариством Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської і Товариством з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД по договору №ФО2022/01/082 від 28.12.2021 (підписаний обома сторонами). У вказаному акті зазначено, що станом на 31.01.2022 сальдо на користь Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської складає: 44755,62 грн.

Також 08.07.2022 між позивачем та відповідачем підписаний акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 між Акціонерним товариством Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської і Товариством з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД по договору №ФО2022/01/082 від 28.12.2021. У вказаному акті зазначено, що станом на 28.02.2022 сальдо на користь Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської складає: 134266,86 грн.

01.06.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією за вих№1005/з від 10.05.2022, в якій повідомив про наявність заборгованості по оплаті товару на загальну суму 134266,86 грн. та необхідність її сплати протягом 10 днів з дня отримання претензії. Претензію було надіслано на адресу відповідача, що містилась в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до 06.12.2021: 04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд. 21 оф 320.

Позивачем здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму заборгованості 13426,86 грн. (період 1 - з 30.01.2022 по 29.01.2025 - заборгованість становить 44755,62 грн.; період 2 - з 04.02.2022 по 03.02.2025 - заборгованість становить 44755,62 грн.; період 3 - з 12.02.2022 по 11.02.2025 - заборгованість становить 44755,62 грн.).

Позивачем також нараховано наступні інфляційні втрати: за період 1 - 21854,55 грн., за період 2 - 21854,55 грн., за період 3 - 21854,55 грн.; 3% річних - 12084,03 грн.

Невиконання відповідачем своїх зобов?язань з оплати отриманого товару стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з п.п. 5,6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов?язання, що виникає між суб?єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб?єкт (зобов?язана сторона, у тому числі боржник) зобов?язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб?єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб?єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов?язаної сторони виконання її обов?язку.

Згідно зі ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов?язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов?язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов?язаної сторони виконання її обов?язку.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов?язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку; зобов?язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Положеннями п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов?язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; правочин, для якого законом не встановлена обов?язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків; у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно зі ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів; правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи відсутність у законі вимог до обов?язкової форми договорів поставки та можливість укладення договорів поставки в спрощений спосіб, господарський суд при аналізі спірних правовідносин також приймає до уваги правові позиції Верховного Суду при оцінці відносин поставки товарів.

Так, згідно з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №904/3074/18 від 01.11.2019, факт передачі товару покупцю та набуття права власності на нього може бути підтверджений первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема видатковими накладними.

Аналогічну позицію було викладено й у постанові по справі №910/13303/19 від 16.09.2020, де Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій під час задоволення позовних вимог обґрунтовано виходили з того, заборгованість підтверджується видатковими накладними, які підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень.

У постанові Верховного Суду по справі №922/1467/19 від 15.05.2020 Суд указав, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов?язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Як було встановлено господарським судом, факт здійснення поставки підтверджується наступними накладними, що були підписані обома сторонами: накладна №5/02210 від 28.01.2022, накладна №5/02857 від 02.02.2022, накладна №5/03781 від 10.02.2022.

Отже, оскільки відповідач жодним чином не заперечував виникнення між сторонами договірних зобов?язань, а навпаки своїми діями (отримання товару) засвідчив прийняття належного зобов?язання позивача з поставки товару, господарський суд констатує виникнення між АТ Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської та ТОВ ТМГ-БУД взаємних господарських зобов?язань на підставі договору поставки, укладеного у спрощений спосіб.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов?язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов?язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов?язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

За ч.ч. 1,2 ст. 662 ЦК України продавець зобов?язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 663 ЦК України продавець зобов?язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 689 ЦК України передбачено, що покупець зобов?язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов?язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов?язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов?язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару; договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу; у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов?язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов?язання.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов?язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов?язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов?язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб?єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з?ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: баланс імовірностей (balance of probabilities) або перевага доказів (preponderance of the evidence); наявність чітких та переконливих доказів (clear and convincing evidence); поза розумним сумнівом (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов?язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об?єктивного з?ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обгрунтованого і справедливого рішення у справі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Господарським судом за наявними матеріалами справи встановлено, що між сторонами у справі виникли договірні відносини, за якими позивач зобов?язався передати відповідачу певний товар, а відповідач в свою чергу зобов?язався прийняти і оплатити його. Відтак, з обставин, встановлених судом, вбачається належне виконання позивачем взятих на себе зобов?язань з поставки товару, що підтверджується належними первинними документами. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача заперечень щодо якості, кількості поставленого товару, який прийнятий відповідачем, тому відповідач зобов?язаний оплатити повну вартість поставленого позивачем товару. Будь-яких доказів повної/часткової оплати поставленого товару відповідачем до суду не надано і матеріали справи не містять.

З урахуванням норм чинного законодавства, засад справедливості, добросовісності та розумності, оцінюючи дії обох сторін у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що матеріали справи не містять наданих відповідачем у встановлений строк обґрунтованих заперечень, належних та допустимих доказів на спростування обставин, які доводить суду позивач, а також з урахуванням поставки позивачем визначеного товару та несплатою відповідачем за нього, господарський суд вважає доведеними та підставними позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 134266,86 грн. основного боргу.

Іншого відповідачем не доведено.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов?язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов?язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов?язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. Враховуючи, що в договорі поставки не встановлено інший строк оплати, то у такому разі строк виплати визначається ч. 1 ст. 692 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.12.2021 у справі №922/3274/20.

Відтак, враховуючи положення чинного законодавства, господарський суд приходить до висновку, що обов?язок відповідача з оплати вартості поставленого позивачем товару мав бути виконаний наступного дня після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього (видаткових накладних).

Таким чином, відповідач порушив взяті на себе зобов?язання в частині оплати поставленого товару.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов?язань у вигляді неоплати поставленого товару, позивачем правомірно застосовано до відповідача відповідальність у вигляді нарахування 3% річних та інфляційних втрат. Встановивши вірність розрахунків за визначений позивачем період та відповідність вимогам чинного законодавства, враховуючи встановлення судом факту неналежного виконання відповідачем зобов?язань з оплати поставленого йому позивачем і прийнятого ним товару, а також приймаючи до уваги не надання відповідачем контррозрахунків нарахованих сум, господарський суд дійшов висновку про правомірність, підставність та необхідність задоволення заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача 12084,03 грн. 3% річних та 65563,65 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД на користь Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської 134266,86 грн. основного боргу, 12084,03 грн. 3% річних та 65563,65 грн. інфляційних втрат.

Іншого відповідачем не доведено.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в електронній формі через систему Електронний суд у розмірі 2542,97 грн. (211914,54 грн.*1,5%*0,8) покладаються на відповідача.

Щодо заявленої вимоги Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської в порядку ч.10 ст. 238 ГПК України про зазначення в рішенні про зобов?язання органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу у розмірі 134266,86 грн., починаючи з 13.02.2025 до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, господарський суд вказує наступне.

Відповідно до ч.10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 11-12 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 зазначено, що під час прийняття рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд вправі відповідно до частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) зазначити в рішенні про нарахування відповідних або відсотків, або ж пені до моменту виконання рішення. Не допускається зазначати в рішенні про одночасне нарахування відповідних відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. Таке нарахування суд може здійснити лише на підставі процесуального клопотання позивача. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов?язання не виконується. Передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3% річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) за умови, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних за порушення виконання зобов`язання та суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги приписи ст. 625 ЦК України, якою передбачено нарахування відсотків річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, та приписи ч.10 ст. 238 ГПК України, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленого Акціонерним товариством Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської клопотання та зазначення у рішенні про нарахування 3% річних на суму основного боргу з 13.02.2025 до моменту виконання рішення суду по сплаті основного боргу. При цьому, господарський суд роз`яснює органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати відповідачем суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватись на залишок заборгованості.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської - задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД (68602, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Ізмаїл, вул. Українська, буд. 44, ) на користь Акціонерного товариства Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7, ) 134266 /сто тридцять чотири тисячі двісті шістдесят шість/ грн. 86 коп. основного боргу, 12084 /дванадцять тисяч вісімдесят чотири/ грн. 03 коп. 3% річних, 65563 /шістдесят п`ять тисяч п`ятсот шістдесят три/ грн. 65 коп. інфляційних втрат та 2542 /дві тисячі п`ятсот сорок дві/ грн. 97 коп. судового збору.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу (134266,86 грн.) до моменту виконання рішення суду, які мають розраховуватись з 13.02.2025.

Нарахування 3% річних необхідно здійснювати за наступною формулою:

Сума 3% річних = С х 3 х Д / КДР / 100, де:

С - сума основного боргу,

Д - кількість днів прострочення,

КДР - кількість днів у році.

Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати Товариством з обмеженою відповідальністю ТМГ-БУД суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватись на залишок заборгованості.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 26 травня 2025 р.

Суддя Ю.С. Бездоля