ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/8599/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий суддя, судді: Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судову засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільелектропостач"

на постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.)

від 15.01.2025

у справі № 910/8599/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільелектропостач"

до Державного підприємства "Гарантований покупець"

про стягнення 324 550 802, 63 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Хомишин І.Б.,

відповідача - Акуленко А.В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопільелектропостач" (далі - ТОВ "Тернопільелектропостач", позивач) звернулося до суду з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП "Гарантований покупець", відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 575 945 782,35 грн, з яких:

- 449 457 024,49 грн - борг за послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів,

- 91 572 327,25 грн - інфляційні втрати,

- 34 916 430,61 грн - три проценти річних.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг, в частині оплати послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за період з березня 2022 року до травня 2024 року, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 449 457 024,49 грн. Крім того, за порушення умов договору позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати та три відсотка річних, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

1.3. ТОВ "Тернопільелектропостач" подало до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача 198 062 044,77 грн боргу за послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, 91 572 327,25 грн інфляційних втрат та 34 916 430,61 грн трьох процентів річних, що разом складає 324 550 802,63 грн.

2. Короткий зміст ухвалених судових рішень за результатами розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №910/8599/24, з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 про виправлення описки, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Тернопільелектропостач" 183 599 464,46 грн основного боргу, 91 572 327,25 грн інфляційних втрат та 34 916 430,61 грн трьох процентів річних. Закрито провадження у справі в частині стягнення з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Тернопільелектропостач" 14 462 580,31 грн основного боргу у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 183 599 464,46 грн на підставі спірного договору, доказів погашення якого, відповідачем до матеріалів справи не надано, у зв`язку з чим позовні вимоги, в цій частині, підлягають задоволенню. При цьому, встановивши факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором, місцевий господарський суд, дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат, з огляду на ненадання відповідачем власного контррозрахунку, дійшов висновку про його обґрунтованість.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №910/8599/24 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "Тернопільелектропостач" 11 947 997,50 грн інфляційних втрат, 648 943,40 грн трьох процентів річних та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №910/8599/24 залишено без змін.

Пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №910/8599/24 викладено у наступній редакції:

"Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 27; ідентифікаційний код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільелектропостач" (46016, місто Тернопіль, проспект Злуки, будинок 2В, ідентифікаційний код 42145798) 183 599 464 (сто вісімдесят три мільйони п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч чотириста шістдесят чотири) грн 46 коп. основного боргу, 79 624 329 (сімдесят дев`ять мільйонів шістсот двадцять чотири тисячі триста двадцять дев`ять) грн 75 коп. інфляційних втрат, 34 267 487 (тридцять чотири мільйона двісті шістдесят сім тисяч чотириста вісімдесят сім) грн 21 коп. трьох процентів річних та 971 438 (дев`ятсот сімдесят одна тисяча чотириста тридцять вісім) грн 86 коп. судового збору".

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відзначив, що суд першої інстанції не врахував заперечень відповідача та не перевірив доводів відповідача щодо бази нарахування для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат після заміни прогнозної вартості послуг на фактичну. Суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача у цій частині та, здійснивши перевірку котррозрахунку щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за спірний період, наданого відповідачем, дійшов висновку, що останній є арифметично правильним.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ТОВ "Тернопільелектропостач" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 у справі №910/8599/24 залишити в силі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19, від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (щодо застування статті 625 ЦК України, частини першої статті 282 ГПК України), від 07.10.2024 у справі №910/11864/23.

Також підставою касаційного оскарження ТОВ "Тернопільелектропостач" зазначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки вважає, що судом апеляційної інстанції допущено арифметичні помилки в розрахунку інфляційних втрат, що відбулось внаслідок неналежного дослідження доказів у справі та неповного з`ясування обставин справи.

3.2.1. Крім того, у касаційній скарзі позивач наголошує на такому:

- суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що в розрахунках відповідача немає нарахувань інфляції на інфляцію;

- суд не звернув увагу на грубі помилки, допущені відповідачем при розрахунку

бази нарахування: невірні суми, на які здійснювався контррозрахунок;

- суд зазначив, що розрахунок відповідача є арифметично вірним, попри те, не

зазначивши спосіб/підхід/механізм тощо, відповідно до якого здійснювався перерахунок;

- судом проігнорована судова практика по аналогічних справах щодо нарахування на планові/фактичні платежі.

3.3. ДП "Гарантований покупець" 29.04.2025 (згідно з поштовими відмітками на конверті) подало до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, в іншому випадку -касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні судових рішень

4.1. ТОВ "Тернопільелектропостач" є суб`єктом господарювання з виробництва електричної енергії. Цю діяльність позивач здійснює на підставі ліцензії, виданої відповідно до рішення (постанови) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 14.06.2018 №429.

4.2. На виконання пункту 11 постанови Кабінету міністрів України від 05.06.2019 №483, між ДП "Гарантований покупець" (замовник) та ТОВ "Тернопільелектропостач" (постачальник) 15.09.2021 укладено договір про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг №2312/02/21 (далі - Договір), за умовами пункту 1 якого постачальник зобов`язується надати замовнику послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, а замовник зобов`язується отримувати надані послуги та оплачувати їх вартість на умовах та в порядку, визначеному цим договором та Положенням про покладання спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 №483 (зі змінами).

Відповідно до пункту 3 Договору строк надання послуг: з 01.10.2021 до 30.04.2022.

Згідно з пунктом 4 Договору загальна вартість послуг, за цим договором, визначається як сумарна вартість послуг, які надаються постачальником кожного розрахункового періоду протягом строку дії цього договору, крім того - податок на додану вартість. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Пунктами 5, 6 Договору встановлено, що прогнозна вартість послуг у відповідному місяці розраховується постачальником відповідно до додатка 5 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії. До 15 числа місяця, що передує розрахунковому періоду, постачальник надсилає на електронні адреси замовника інформацію за формами, наведеними у додатках 2-5 до цього договору, в електронному вигляді з накладенням кваліфікаційного електронного підпису з подальшим надсиланням на поштову адресу одного примірника оригіналу.

За умовами пункту 7 Договору оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок з спеціальним режимом використання постачальника таким чином:

- перший платіж - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- другий платіж - до 3 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- третій платіж - до 9 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- четвертий платіж - до 15 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- п`ятий платіж - до 21 (включно) числа розрахункового місяця в обсязі 20 відсотків прогнозної вартості послуг (з податком на додану вартість);

- шостий платіж - до 14 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг (з податком на додану вартість) за розрахунковий місяць, відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів.

У разі, якщо дата платежу припадає на вихідний/святковий, такий платіж здійснюється на наступний робочий день після такого вихідного/святкового дня.

Якщо сумарна сплата замовником постачальнику прогнозної вартості за розрахунковий місяць (сума перших п`яти платежів) перевищує вартість послуги, що зазначена в акті приймання-передачі послуг, постачальник здійснює повернення замовнику різниці до 15 (включно) числа місяця, що настає за розрахунковим періодом.

Відповідно до пункту 8 Договору фактична вартість послуг у відповідному місяці розраховується постачальником відповідно до додатка 5 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, на підставі фактичних даних.

Згідно з пунктом 9 Договору до 10 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, постачальник універсальних послуг надсилає на електронні адреси замовника інформацію за формами, наведеними у додатках 1-4 до цього договору, в електронному вигляді з накладенням кваліфікаційного електронного підпису з подальшим надсиланням на поштову адресу одного примірника оригіналу.

Пунктом 10 Договору встановлено, що факт надання та отримання послуг підтверджується актом приймання-передачі послуг. Постачальник надсилає не пізніше 11 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику з накладенням кваліфікованого електронного підпису уповноваженої особи акт приймання-передачі послуг, складений на підставі фактичної вартості наданих послуг у розрахунковому періоді. Замовник розглядає акт приймання-передачі послуг та у разі відсутності-зауважень підписує його кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи протягом двох робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуг або надсилає постачальнику обґрунтовану відмову в його підписанні із зазначенням причин відмови, які повинні бути усунені. Постачальник надсилає не пізніше 12 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, замовнику поштою або передає через уповноваженого представника постачальника два примірники підписаних із своєї сторони акта приймання-передачі послуг. Замовник протягом трьох робочих днів після отримання оригіналів акта приймання-передачі послуг підписує їх та повертає один оригінал на адресу постачальника.

У підпункті 1 пункту 12 Договору вказано, що постачальник має право отримувати оплату вартості послуг, з урахуванням вимог підпункту 2 пункту 8 Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії.

Згідно з підпунктом 2 пункту 13 Договору замовник зобов`язаний здійснювати в повному обсязі оплату послуг у порядку, визначеному, пунктом 7 цього договору.

Під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони керуються законодавством, зокрема, Законом України "Про ринок електричної енергії" (пункт 29 Договору).

4.3. Між ДП "Гарантований покупець" та ТОВ "Тернопільелектропостач" 30.12.2021 укладено додаткову угоду №2619/02/21 до Договору, відповідно до якої (пункти 1 та 2 додаткової угоди) оплата послуг ДП "Гарантований покупець" здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ТОВ "Тернопільелектропостач".

4.4. Термін дії договору неодноразово пролонговувався, а саме:

- додатковою угодою від 20.04.2024 №762/02/22 - до 31.10.2022;

- додатковою угодою від 31.10.2022 №2243/02/22 - до 31.03.2023;

- додатковою угодою від 28.03.2023 №647/04/23 - до 30.04.2023;

- додатковою угодою від 27.04.2023 №856/04/23 - до 31.05.2023;

- додатковою угодою від 01.06.2023 №1717/04/23 - до 31.12.2023;

- додатковою угодою від 28.12.2023 №4364/04/23 - до 30.04.2024;

- додатковою угодою від 29.04.2024 №3090/04/23 - до 31.05.2024.

4.5. Як стверджує позивач, на виконання умов Договору протягом березня 2022 року - травня 2024 року ТОВ "Тернопільелектропостач" надавав, а ДП "Гарантований покупець" отримав послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі послуг за розрахункові періоди, з березня 2022 року до квітня 2024 року, складеними відповідно до пункту 10 Договору.

Разом із тим, у порушення пункту 7 договору, відповідач свої зобов`язання перед позивачем прострочив, надану послугу з березня 2022 року оплатив не в повному обсязі та з простроченням, у зв`язку з чим станом на 24.05.2024 його заборгованість становила 449 457 024,49 грн.

4.6. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з такого:

- відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором виконав неналежним чином;

- заборгованість ДП «Гарантований покупець» перед позивачем за договором на момент розгляду справи по суті становила 183 599 464,46 грн, проте доказів на підтвердження оплати заборгованості за спірний період у повному обсязі, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано;

- дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на ненадання відповідачем власного контррозрахунку, суд дійшов висновку про його обґрунтованість;

- заперечення відповідача щодо того, що позивачем здійснено невірне нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки у відповідача відсутні зобов`язання щодо здійснення оплат за першим-п`ятим платежем згідно з Договором, які виникали у відповідача у останній день календарного місяця, у який сторонами підписувались акти приймання-передачі, судом відхиляються, як такі, що не відповідають як обставинам справи, так і правовідносинам, що склались між сторонами.

4.7. Апеляційний суд, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з такого:

- ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про те, що на дату акта приймання-передачі послуг (закінчення розрахункового періоду), планові обсяги послуги змінюються на фактичні, відповідно у відповідача відсутні будь-які зобов`язання щодо здійснення оплат за першим-п`ятим платежем, згідно з договором. Натомість позивач у своїх розрахунках не змінював базу нарахування для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат після заміни прогнозного обсягу послуг на фактичний;

- за результатом перевірки правильності наданого позивачем розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат у частині бази нарахування, з огляду на зміну відповідно до умов договору прогнозного обсягу послуг на фактичний, встановлено, що позивач продовжував нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати на прогнозований обсяг послуг після встановлення в акті приймання-передачі фактичного обсягу послуг у розрахунковому періоді. Тоді як у контррозрахунку відповідач здійснює заміну бази для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат із прогнозованої вартості послуг на фактичну вартість після підписання сторонами актів приймання-передачі послуг;

- позивачем у розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат неправильно визначено базу для нарахування цих платежів;

- перевіривши контррозрахунок відповідача, встановлено, що відповідач для розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат правильно визначив вартість послуг, змінюючи її на кінець кожного розрахункового періоду з прогнозної на фактичну;

- неврахування позивачем зміни вартості послуг з прогнозної на фактичну, після підписання сторонами актів приймання-передачі послуг, призвело до збільшення загального розміру позовних вимог до 12 596 940,90 грн;

- здійснений відповідачем котррозрахунк щодо нарахування 34 267 487,21 грн трьох процентів річних та 79 624 329,75 грн інфляційних втрат за спірний період є арифметично правильним;

- рішення суду не містить висновків та обґрунтувань щодо способу нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат;

- дійшовши висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат, трьох процентів річних, зазначивши про здійснення судом перевірки наданого позивачем розрахунку заявлених до стягнення сум, суд першої інстанції не врахував заперечень відповідача та не перевірив доводів відповідача щодо бази нарахування для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат після заміни прогнозної вартості послуг на фактичну. Оскаржуване рішення не містить висновків щодо належної правової оцінки доводів відповідача у контексті нарахування зазначених сум.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/8599/24 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 16.04.2025 відкрито касаційне провадження у справі №910/8599/24 за касаційною скаргою ТОВ "Тернопільелектропостач" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 у справі №910/8599/24; справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/8599/24 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кондратова І.Д.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є постанова Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 у справі №910/8599/24 в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення 11 947 997,50 грн інфляційних втрат та 648 943,40 грн трьох відсотків річних.

При цьому колегія суддів ураховує, що в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції жодною із сторін до суду касаційної інстанції не оскаржується, а відтак у цій частині оскаржуване судове рішення Судом не переглядається.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

6.3.1. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19, від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 07.10.2024 у справі №910/11864/23.

Що ж до визначення подібності правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

З огляду на наведене колегія суддів відзначає таке.

6.3.2. У постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19 (на яку вказує скаржник) об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України та механізму нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу, вказала, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці) (пункт 29 вказаної постанови).

Колегія суддів ураховує, що у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, виходив з того, що позивач при розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат помилково не змінив базу нарахування цих платежів із прогнозованої вартості послуг на фактичну вартість після підписання сторонами актів приймання-передачі послуг відповідно до умов договору, а продовжував нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати на прогнозований обсяг послуг після встановлення в акті приймання-передачі фактичного обсягу послуг у розрахунковому періоді. Наведене стало підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, колегія суддів відзначає, що суд апеляційної інстанції, частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, вказав на неврахування позивачем зміни вартості послуг з прогнозної на фактичну, після підписання сторонами актів приймання-передачі послуг, що призвело до збільшення загального розміру позовних вимог.

Отже, у спірних правовідносинах не вирішувалось та не є спірним питання щодо обґрунтованості/необґрунтованості нарахування інфляційних втрат та відсотків річних з огляду на часткове виконання зобов`язання (помісячне погашення суми основного боргу) як це мало місце у справі №905/21/19 (на яку вказує скаржник).

Щодо посилань скаржника на те, що (1) судом апеляційної інстанції, проігноровано принцип нарахування інфляційних втрат (нарахування інфляції на інфляцію) із посиланням на власні розрахунки, (2) що апеляційним судом не включені у базу нарахування всі суми поетапних платежів, визначених пунктом 7 Договору, колегія суддів відзначає, що зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції з огляду на нормативно-правове регулювання спірних правовідносин оцінив, надані сторонами докази, у тому числі, розрахунки та контррозрахунки щодо нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи та з урахуванням конкретних обставин справи. Фактично ж доводи касаційної у цій частині скарги зводяться до переоцінки доказів, до чого Верховний Суд вдаватись не може з огляду на повноваження, визначенні статтею 300 ГПК України.

Ураховуючи наведене, Суд відзначає, що оскаржуване судове рішення не суперечать правовим висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми права, а неоднаковою фактично-доказовою базою, тобто за інших обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення.

Колегія суддів наголошує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. Водночас сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

Відтак доводи касаційної скарги у цій частині відхиляються Судом.

6.3.3. Крім того, скаржник відзначає, що в оскаржуваному рішенні відсутній спосіб/підхід/механізм тощо, відповідно до якого суд здійснював перерахунок, що суперечить правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 (на якому акцентує увагу скаржник) у вказаній вище постанові вказала, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Тобто, у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі незгоди суду з розрахунком позивача щодо, зокрема, нарахування інфляційних втрат та відсотків річних, останній зобов`язаний аргументувати своє рішення у відповідній частині з посиланням на власний розрахунок.

Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення у справі, що переглядається, до суду як позивачем був поданий розрахунок нарахування оспорюваних сум, так і відповідачем був наданий власний контрозрахунок. Суд апеляційної інстанції, перевіривши обидва розрахунки, надані сторонами, у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, дійшов висновку, що контррозрахунок відповідача є арифметично правильним та обґрунтованим.

За наведених обставин, колегія суддів відзначає, що зміст оскаржуваного судового рішення не суперечить правовим висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (на чому наполягає скаржник), адже у суду, який погодився з контррозрахунком відповідача, не було процесуальної необхідності наводити у постанові власний розрахунок нарахування інфляційних втрат та відсотків річних.

Отже, доводи касаційної скарги у відповідній частині також відхиляються Судом.

6.3.4. Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 07.10.2024 у справі №910/11864/23 колегія суддів відзначає таке.

Так, у Єдиному державному реєстру судових рішень відсутня постанова Верховного Суду від 07.10.2024 у справі №910/11864/23. Натомість, там наявна постанова Верховного Суду від 05.12.2024 у справі №910/11864/23.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 05.12.2024 у справі №910/11864/23 відсутні правові висновки, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як і відсутні взагалі будь-які посилання (оцінка/дослідження/тощо) методики розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, застосованої позивачем та здійсненої після підписання акта приймання - передачі у подібних правовідносинах, на чому наголошує скаржник.

Вочевидь касатор мав на увазі висновки суду апеляційної інстанції, викладені у постанові від 07.10.2024 у вказаній справі. Водночас Суд наголошує, що підставою для касаційного оскарження є саме неврахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. А відтак висновки суду апеляційної інстанції, здійснені у іншій справі, не можуть бути правовою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у справі, що переглядається.

6.3.5. Отже, ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

У суду касаційної інстанції відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення з цієї підстави.

6.4. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

6.4.1. Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Відхиляючи доводи позивача щодо неповноти з`ясування судом обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "суду факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21 тощо.

Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість підстави касаційного оскарження у цій частині.

6.4.2. За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування судових рішень на підставі пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України), наведена скаржником у касаційній скарзі, не підтвердились. Вказані доводи не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки такі аргументи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених ним обставин справи. При цьому суд касаційної інстанції не має права додатково встановлювати обставини справи та перевіряти докази.

Відтак доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права відхиляються Судом.

6.5. З урахуванням вищенаведеного, доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваного судового рішення, ухваленого по суті позовних вимог, з цих підстав.

Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду - без змін.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільелектропостач" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2025 у справі №910/8599/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

І. Кондратова