ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/885/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

за участю представників учасників справи:

від Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса- Андрєєв О.І. на підставі ордеру;

від Одеської міської ради, м. Одеса- Явченко Д.В., в порядку самопредставництва;

від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради-Мельничук М.С., на підставі самопредставництва.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024, ухвалене суддею Литвиновою В.В, м. Одеса, повний текст складено 21.08.2024

у справі № 916/885/24

за позовом: Одеської міської ради, м. Одеса

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

про стягнення 7 762 703 грн. 72 коп.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса про стягнення з відповідача на свою користь 7 762 703 грн. 72 коп. безпідставно збережених коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Одеська міська рада посилається на те, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2024 №366333667 Товариству з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м.Одеса з 30.01.2023 року належить об`єкт нерухомого майна цілісний майновий комплекс виробничо-складського призначення, зареєстрований за адресою: Одеська область, м. Одеса, Старокиївська дорога 21 км, буд. 55/1 (РНОНМ: 101). Однак, відповідач не уклав з позивачем (власником земельної ділянки, на якій розташоване його нерухоме майно) договору оренди, тобто, відповідач здійснював безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без відповідних на те правових підстав.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 (суддя Литвинова В.В.) позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м.Одеса 7 762 703 грн.72 коп. безпідставно збережених коштів, а також витрати по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги Одеської міської ради, місцевий господарський суд зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м.Одеса є власником нерухомого майна, але право користування земельною ділянкою під його майном не оформлено, тобто, відповідач користується земельною ділянкою в зв`язку з фактичним розміщенням на ній нерухомого майна.

Крім того, судом першої інстанції вказано, що у відповідача з моменту утворення земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, виникли обов`язки щодо оформлення прав на неї, проте відповідачем це виконано не було. Отже, у спірний період відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо користування спірною земельною ділянкою, а отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса використовує земельну ділянку без достатньої правової підстави.

У зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого факту користування спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, і не залежить від того, чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.

Також, суд першої інстанції, взявши до уваги витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси, виданий відділом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у м. Одесі від 13.12.2021 № 4723/483-21, заначив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :02:002:0005 складає 146 332 512 грн. 42 коп. та дійшов висновку, що Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради правомірно розраховано розмір безпідставно збережених Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» коштів за користування відповідною земельною ділянкою за спірний період.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса з рішенням Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимогах відмовити у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

Зокрема, скаржник, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини, зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі», яким затверджено фіксовані відсотки при визначенні ставок орендної плати за землі міста Одеси відповідно до технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Одеси.

Згідно з пунктом 10 Переліку фіксованих відсотків, що є додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI, відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, цільове використання якої «Підприємства торгівлі: складські бази» - становить « 5 %».

Проте, скаржник зауважує, що судом першої інстанції взагалі не досліджено, що об`єкт нерухомого майна цілісний майновий комплекс виробничо-складського призначення, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» м. Одеса, не відноситься до підприємств торгівлі складських баз, а тому вважає, що господарським судом безпідставно завищено розмір збережених коштів.

Так, скаржник вказує, що Товариству з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса належить об`єкт нерухомого майна цілісний майновий комплекс виробничо-складського призначення, що розташований на земельній ділянці площею 24,3219 га. Сама структура та призначення зазначеного цілісного майнового комплексу виробництво, складування, переробка та фасування продуктів харчування. Зазначене підтверджується також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Також, відповідач вказує, що згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать будівлі промислові будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Отже, на думку відповідача, цільове використання даної земельної ділянки промисловість.

Скаржник зауважує, що згідно з пунктом 10 Переліку фіксованих відсотків, що є додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI, відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, цільове використання якої «Промисловість» становить 3 (три) відсотки. При цьому, такого поняття як «складські бази» законодавство України не містить.

Відповідач вказує, що судом першої інстанції при винесенні рішення були проігноровані заперечення відповідача, не були з`ясовані всі обставини справи, підсумком чого було винесення рішення з порушенням норм матеріального права.

Крім того, скаржник стверджує, що судом першої інстанції не надана правова оцінка факту відсутності зареєстрованого права власності позивача на земельну ділянку

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 року за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.

10.10.2024 року через підсистему електронний суд до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/27523/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10 грудня 2024 року задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУПП», м. Одеса про зупинення провадження у справі №916/885/24; зупинене апеляційне провадження у справі № 916/885/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 до набрання законної сили рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/27523/24.

Постановою Верховного Суду Касаційного господарського суду від 05.03.2025 року касаційну скаргу Одеської міської ради задоволено. Ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2024 у справі № 916/885/24 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

17.03.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/885/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18 березня 2025 року поновлено апеляційне провадження у справі №916/885/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24, призначено розгляд справи.

25.10.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеської міської ради надійшов відзив (вх. №3433/24/Д2), у якому позивач просить суд апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса відмовити, рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.

Зокрема, у відзиві позивач зазначає, що Одеська міська рада є власником земельної ділянки площею 24,3219 га, розташованої за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту - м. Одеса, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Також, скаржник вказує, що обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого факту користування спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, і не залежить від того, чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.

Стосовно розміру заявленої до стягнення суми заборгованості, позивач зазначає, що згідно з п. 10 Переліку фіксованих відсотків, що є додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI, відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, цільове використання якої «Підприємства торгівлі: складські бази» - становить « 5 %», у зв`язку із чим позивач вважає, що у 2023 року орендна плата за спірну земельну ділянку складала 771 294 грн. 28 коп. щомісячно.

Крім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса здійснює господарську діяльність, у тому числі, на підставі Класифікації Видів Економічної Діяльності Дк 009:2010, що зазначені у ЄДРПОУ: 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення, 69.10 Діяльність у сфері права, 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування, 46.17 Діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 52.10 Складське господарство.

Отже, позивач вважає, що сукупний розмір безпідставно збережених Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса коштів за користування вищезазначеною земельною ділянкою у період з 30.01.2023 по 30.11.2023 складає 7 762 703 грн. 72 коп.

Тому Одеська міська рада зазначає про те, що правова аргументація та викладені в апеляційній скарзі відповідача підстави для скасування рішення першої інстанції, є нічим іншим, як спотворенням фактичних, встановлених судом першої інстанції, обставин справи та трактуванням норм права на власний розсуд, всупереч вимогам чинного законодавства.

Також, 18.11.2024 року через канцелярію суду до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради надійшов відзив, в якому останній просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. При цьому просить поновити строк на подання вказаного відзиву.

З приводу клопотання про поновлення строку на подання відзиву, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом. За ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. У ч. 4 ст. 294 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу. Отже, строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється не законом, а судом, а тому може бути продовженим, а не поновленим.

Оскільки зазначене клопотання подане відповідачем поза межами встановленого судом строку (до 25 жовтня 2024 за ухвалою суду) та Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради не просить продовжити строк на подання відзиву в силу вимог ч. 2 ст.119 Господарського процесуального кодексу України, то суд апеляційної інстанції залишає цей відзив без розгляду, як такий, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку без клопотання про його продовження (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.08.2022 у справі № 910/16784/20, 12.06.2024 у справі № 922/2060/23).

16.05.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» надійшли додаткові пояснення (вх.№3433/25).

Зокрема, в поясненнях відповідач зазначає, що судом взагалі не досліджено, що об`єкт майна цілісний майновий комплекс виробничо-складського призначення, не відноситься до підприємств торгівлі складських баз.

Відповідач наголошує, що згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать будівлі промислові будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Отже, цільове використання даної земельної ділянки промисловість. Згідно з пунктом 10 Переліку фіксованих відсотків, що є додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 р. № 1267-VI, відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, цільове використання якої Промисловість становить 3 (три) відсотки. При цьому, відповідач вказує, що такого поняття як «складські бази» законодавство України не містить.

У зв`язку із вищезазначеним відповідач вважає, що сукупний розмір безпідставно збережених Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005 у період з 30.01.2023 по 30.11.2023 мав би складати 4 657 622 грн 25 коп.

Також, 19.05.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» надійшли додаткові пояснення (вх.№3433/25), які є аналогічними з вищезазначеними додатковими поясненнями.

Крім того, 20.05.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради надійшла заява про заміну останнього у справі №916/885/24 його правонаступником, у зв`язку із припиненням Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради шляхом його ліквідації та створення Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, який є правонаступником третьої особи у даній справі.

В якості доказу до вищезазначеного клопотання заявником надано копії:

- рішення Одеської міської ради від 16.04.2025 року №2945-ІІІ «Про створення Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та припинення деяких виконавчих органів Одеської міської ради», відповідно до пункту 2 якого прийнято рішення про припинення Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради шляхом його ліквідації; пунктом 1 створено Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, а пунктом 4 визначено, що Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради є правонаступником Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради;

- наказу від 13.05.2025 №13-ОД «Про підготовку актів приймання-передачі документів структурних підрозділів Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради», яким наказано передати до структурних підрозділів Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради документи, відповідно до номенклатури Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, до складу яких відноситься судова справа №916/1083/23;

- акт приймання-передачі судових справ, які перебувають на розгляді у судах загальної юрисдикції від 16.05.2025.

- виписку від 29.04.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради () перебуває у стані припинення».

В судовому засіданні представник відповідача просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представники Одеської міської ради та Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради заперечували проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарги, просили суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, з мотивів викладених письмово у відзиві та озвучених усно.

Заперечень стосовно заміни Департаменту земельних ресурсів його правонаступником у суді апеляційної інстанції представниками учасників справи не висловлювались.

Дослідивши заяву Департамента земельних ресурсів Одеської міської ради про заміну останнього у справі №916/885/24 його правонаступником судова колегія вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи зі складу спірного матеріального правовідношення.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно з нормами статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Так, відповідно до рішення Одеської міської ради від 16.04.2025 № 2945-VIII «Про створення Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та припинення деяких виконавчих органів Одеської міської ради» створено Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради та визначено його правонаступником повноважень виконавчих органів Одеської міської ради що припиняються - Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради.

Відповідно до Положення про Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 16.04.2025 № 2945 - VIII, Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради. Департамент є правонаступником повноважень Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради.

3 28.04.2025 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради наразі перебуває у стані припинення.

На підставі наказу Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 13.05.2025 № 13-ОД здійснено передачу судових справ, учасником яких є Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, до новоствореного Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, серед яких справа № 916/1083/23, що підтверджено актом приймання-передачі судових справ, які перебувають на розгляді у судах загальної юрисдикції від 16 травня 2025 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 28.04.2025 на підставі рішення Одеської міської ради зареєстровано орган місцевого самоврядування Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради () реєстраційний №9569, про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Тобто, із зазначеного вище вбачається, що Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради є правонаступником Департаменту земельних ресурсів у правовідносинах, що є предметом розгляду справи №916/885/24 яка знаходиться на апеляційному перегляді у Південно-західному апеляційному господарському суді. Тому судова колегія задовольняє клопотання Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про заміну третьої особи правонаступником та замінює третю особу на стороні відповідача-1 у справі №916/885/24 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради () його правонаступником Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради ().

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у відкритому судовому засіданні оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, заслухавши представників учасників справи, які з`явилися до судового засідання, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 не потребує скасування або зміни, виходячи з такого.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2024 року № 366333667 Товариству з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» з 30.01.2023 року належить об`єкт нерухомого майна - цілісний майновий комплекс виробничо-складського призначення, зареєстрований за адресою: Одеська область, м. Одеса, Старокиївська дорога 21 км, буд. 55/1 (РНОНМ: 101).

Підставою для державної реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» стало укладення договору купівлі-продажу між Публічним акціонерним товариством «МТБ БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП» від 30.01.2023 року за № 110.

Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 24,3219 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до відомостей з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.12.2021 року № НВ-021 датою державної реєстрації земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005 є 03.12.2021 року.

Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради направлялась до Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса вимога від 19.10.2023 року № 01-13/1332 щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою.

Листом від 21.12.2023 року № 23836/5/15-32-04-06-05 Головне управління Державної податкової служби в Одеській області повідомило про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса податкова звітність не надавалась та сплата орендної плати та земельного податку за 2023 рік не здійснювалась.

Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси, виданим відділом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у м. Одесі від 13.12.2021 р. № 4723/483-21, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :02:002:0005 складає 146 332 512 грн 42 коп.

Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 7 762 703 грн 72 коп. за безоплатне користування земельною ділянкою без відповідних на те правових підстав.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з аргументами, викладеними скаржником в апеляційній скарзі та погодився з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 13 Конституції України, статей 80, 83 Земельного кодексу України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно зі статтями 93, 116 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Частиною третьою статті 157 Земельного кодексу України передбачено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі, окрім іншого, зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Пунктом 287.1 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Розрахунок нормативно грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положеннями статті 1214 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 Цивільного кодексу України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку). Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20.

За змістом норм цивільного та земельного законодавства виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи статті 120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Відтак, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 25.09.2024 року у справі №201/9127/21 зазначила таке:

« 73. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

74. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

75. Приписи глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 Цивільного кодексу України).

76. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

77. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

78. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

79. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

80. Конструкція частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

81. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

82. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року, у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

83. Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

84. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення».

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічні позиції викладені в постановах Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 916/1577/19, від 03.11.2020 у справі № 920/1122/19, від 17.02.2021 у справі № 5023/10655/11, від 04.03.2021 у справі № 916/2419/19, від 08.04.2021 у справі № 905/1742/19 та № 921/692/19, від 18.05.2021 у справі № 924/774/18, від 19.05.2021 у справі № 922/1830/2, від 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 20.10.2020 у справі № 910/13503/19, від 04.03.2021 у справі № 910/15621/19, від 14.01.2021 у справі № 922/2216/18.

Як вбачається з матеріалів справи, Одеською міською радою, як уповноваженим органом, не приймалося рішення про надання вищезазначеної земельної ділянки в оренду відповідачу відповідно, і договору оренди землі між Одеською міською радою та відповідачем укладено та зареєстровано не було

Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», будучи власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово») з кадастровим номером: :02:002:0005, здійснювало безоплатне користування земельною ділянкою за вказаною адресою без відповідних на те правових підстав, що стало наслідком неотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, чим порушено право територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як законного власника такої земельної ділянки.

Отже, колегія суддів зазначає, що обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого факту користування спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, і не залежить від того, чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 та Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 вказали, що як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

При цьому законодавство не обмежує можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом із Державного земельного кадастру. Належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.

Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси, виданим відділом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у м. Одесі від 13.12.2021 р. № 4723/483-21, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :02:002:0005 складає 146 332 512 грн 42 коп.

Рішенням Одеської міської ради від 20.09.2011 року № 1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі» затверджено фіксовані відсотки при визначенні ставок орендної плати за землі міста Одеси відповідно до технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Одеси.

Згідно з пунктом 10 Переліку фіксованих відсотків, що є додатком до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI, відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, цільове використання якої «Підприємства торгівлі: складські бази» - становить « 5 %».

Отже, визначення розміру збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:002:0005:

185 110 628,21 грн. * 0,05/12 міс. = 771 294,28 грн.

Таким чином, у 2023 року орендна плата складала 771 294 грн 28 коп. щомісячно.

Відповідно до п. 1.1 Положення про Департамент фінансів Одеської міської ради у новій редакції, затвердженої рішенням Одеської міської ради від 25.04.2018 р. № 3173-VII Департамент є виконавчим органом Одеської міської ради. Відповідно до законодавства України організовує та здійснює функції зі складання, виконання бюджету, контролю за витрачанням коштів розпорядниками бюджетних коштів, а також інші функції, пов`язані з управлінням коштами бюджету міста. Департамент здійснює загальну організацію виконання та управління місцевим бюджету, координує діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. Департамент є правонаступником управління фінансів Одеської міської ради.

Департамент фінансів Одеської міської ради листом від 15.12.2023 року № 05- 13-501/1660 повідомив, що від Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м.Одеса кошти не надходили.

Крім того, листом від 21.12.2023 року № 23836/5/15-32-04-06-05 Головне управління Державної податкової служби в Одеській області повідомило про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса податкова звітність не надавалась та сплата орендної плати та земельного податку за 2023 рік не здійснювалась.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав в даному випадку для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів, набутих без достатніх правових підстав у сумі 7 762 703 грн 72 коп. за користування земельною ділянкою комунальної власності за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: : 02:002:0005 у період з 30.01.2023 року по 30.11.2023 року.

Щодо доводів скаржника про те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки факту відсутності зареєстрованого права власності Одеської міської ради на земельну ділянку площею 24,3219 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ч. 2 ст. 60 Закону України від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на 21.05.1997 р.) підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У п. 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Із уведенням у дію 01.01.2002 р. нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.

З 01.01.2013 набув чинності Закон № 5245-VI, за змістом п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Згідно з п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

Як передбачено у п. 6 р. II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 5245-VI, «у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками».

За змістом п. 9 р. II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, Земельного кодексу України і пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI, Одеська міська рада є власником земельної ділянки площею 24,3219 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту - м. Одеса, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI: «державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється в порядку, встановленому законом», що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду зазначає, що у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено дефініцію поняття "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з якою державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна.

Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17.

У даній справі право комунальної власності підтверджено розташуванням спірної земельної ділянки у межах м. Одеса, чого не заперечував та не спростовував відповідач.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, зазначено «що одночасно із переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду до покупця (набувача) такого об`єкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці комунальної власності, переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (за їх наявності). При цьому нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень статті 79-1 Земельного кодексу України не впливає ні на її розмір, ні на обов`язок власника будівлі сплачувати за користування цією земельною ділянкою».

Враховуючи те, що у спірних правовідносинах Одеська міська рада, безспірно, є власником земельної ділянки площею 24,3219 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:002:0005, то як власник цих земельних ділянок, позивач має повноваження на захист свого права на землю (спірну земельну ділянку), тобто цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса є власником нерухомого майна, але право користування земельною ділянкою під його майном не оформлено, тобто, відповідач користується земельною ділянкою за фактичним розміщенням на ній нерухомого майна.

Більше того, у відповідача з моменту утворення земельної ділянки як об`єкта цивільних прав виникли обов`язки щодо оформлення прав на неї, проте відповідачем виконані не були. Отже, у спірний період відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо спірної земельної ділянки, а отже, відповідач використовує земельну ділянку без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставини того, що відповідачем було безпідставно збережено без належних на те правових підстав грошові кошти у розмірі 7 762 703 грн 72 коп., за користування земельною ділянкою є такими, що відповідають таким стандартам, а відповідачем у даному випадку ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не доведено наявності правових підстав для відмови у стягненні з відповідача на користь позивача безпідставно збережених останнім коштів у визначеному ст. 1212 Цивільного кодексу України порядку та у відповідному розмірі.

Отже, у зв`язку із вищенаведеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог Одеської міської ради у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, мотиви та доводи, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення, з огляду на що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м. Одеса задоволення не потребує, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а тому скасування або зміни не потребує.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АМБРА ГРУП», м.Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2024 року у справі №916/885/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 19.05.2025 року.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді С.І. Колоколов

Я.Ф. Савицький