РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2025Справа № 910/2937/25

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

справу №910/2937/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАРА ТРЕЙД ЮГ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ"

про стягнення 917 069,06 грн

За участю представників сторін:

від позивача: Гамей В.В.;

від відповідача: Кравець І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАРА ТРЕЙД ЮГ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ" про стягнення 917 069,06 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки товару № 30122021/2 від 30.12.2021, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 727 350,00 грн, за прострочення сплати якої нараховані пеня в розмірі 124 636,38 грн, 3% річних - 10 823,25 грн та інфляційні втрати - 54 259,43 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАРА ТРЕЙД ЮГ" було залишено без руху.

20.03.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з додатковими доказами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. В ухвалі суд визнав дану справу малозначною та ухвалив розгляд справи здійснювати без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов`язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

08.04.205 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли: відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує, посилаючись на недоведеність позовних вимог належними засобами доказування; клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та клопотання про зупинення провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та зупинення провадження у справі, суд дійшов висновку про відмову у розгляді справи за правилами загального позовного провадження та про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ" про зупинення провадження у справі. При цьому, суд ухвалив подальший розгляд справи № 910/2937/25 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2025 судове засідання з розгляду справи № 910/2937/25 призначено на 01.05.2025. Суд також витребував у позивача для огляду в судовому засіданні оригінали усіх документів, які додані до позовної заяви та заяви про усунення недоліків.

22.04.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.

Присутній у судовому засіданні 01.05.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві, та надав для огляду лише частину оригіналів документів.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на недоведеність заявлених позовних вимог належними засобами доказування.

Відповідно до ст. 216 ГПК України, у судовому засіданні було оголошено перерву до 15.05.2025.

14.05.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат позивача на правничу допомогу та додаткові письмові пояснення.

Присутній у судовому засіданні 01.05.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив зменшити витрати на правничу допомогу, у разі задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні 05.12.2024, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

30 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАРА ТРЕЙД ЮГ» (за договором - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» (за договором - Покупець) було укладено Договір поставки товару №30122021/2 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язався здійснити поставку дерев`яних піддонів, а Покупець - прийняти та оплатити їх. Перелік, асортимент, одиниця виміру, ціна, зазначені в Специфікації № 2 (Додаток № 2 до Договору), що є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору, поставка Товару здійснюється за рахунок Постачальника, його силами та засобами окремими партіями на склад Покупця за адресою: Херсонська область, м. Нова Каховка, вул. Першотравнева, 79.

Умовами п.2.3. Договору визначено, що датою поставки вважається дата, зазначена у видатковій накладній на отримання товару.

Згідно п.5.2 Договору, оплата за товар здійснюється Покупцем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня отримання товару.

Як стверджує позивач, на виконання умов Договору поставки товару №30122021/2 від 30.12.2021 протягом лютого 2022 року позивач здійснив на адресу відповідача поставку товару на загальну суму 727 350,00 грн, а саме:

- 04.02.2022 транспортним засобом - автомобілем ДАФ НОМЕР_1 з причепом НОМЕР_2 - відповідачу було поставлено товар на суму 118 750,00 грн та разом з товаром передано для підписання і оплати рахунок №37 від 04.02.2022, видаткову накладну №38 від 04.02.2022, ТТН №Р38 від 04.02.2022;

- 08.02.2022 транспортним засобом - автомобілем РЕНО НОМЕР_3 з причепом НОМЕР_4 відповідачу було поставлено товар на суму 127 300,00 грн та разом з товаром передано для підписання і оплати рахунок №41 від 08.02.2022, видаткову накладну №41 від 08.02.2022, ТТН №41 від 08.02.2022;

- 10.02.2022 транспортним засобом - автомобілем ДАФ НОМЕР_5 з причепом НОМЕР_6 відповідачу було поставлено товар на суму 127 300,00 грн. та разом з товаром передано для підписання і оплати рахунок №44 від 10.02.2022, видаткову накладну №45 від 10.02.2022, ТТН №Р45 від 10.02.2022;

- 11.02.2022 транспортним засобом - автомобілем РЕНО НОМЕР_3 з причепом НОМЕР_4 відповідачу було поставлено товар на суму 127 300,00 грн та разом з товаром передано для підписання і оплати рахунок №47, видаткову накладну №49 від 11.02.2022, ТТН №49 від 11.02.2022;

- 14.02.2022 року транспортним засобом - автомобілем МАН НОМЕР_7 з причепом НОМЕР_8 відповідачу було поставлено товар на суму 105 450,00 грн та разом з товаром передано для підписання і оплати рахунок №49 від 14.02.2022, видаткову накладну №51 від 14.02.2022, ТТН №Р51 від 14.02.2022;

- 23.02.2022 транспортним засобом - автомобілем DAF НОМЕР_9 з причепом НОМЕР_10 відповідачу було поставлено товар на суму 121 250,00 грн та разом з товаром передано для підписання і оплати рахунок №61 від 23.02.2022, видаткову накладну №66 від 23.02.2022, ТТН №Р66 від 23.02.2022.

Однак, у подальшому відповідач не повернув на адресу позивачу підписані примірники зазначених вище видаткових накладних та товарно-транспортних накладних.

10.02.2025 на адресу ТОВ «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» представником позивача було направлено адвокатський запит від 10.02.2025 за вих. №10/02/25, в якому містилося прохання надати засвідчені належним чином копії документів (в т.ч. видаткові накладні з підписом та печаткою ТОВ "ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ") щодо поставок товару, які відбулися 04.02.2022, 08.02.2022, 11.02.2022, 14.02.2022, 23.02.2022.

У відповідь відповідач надіслав лист від 14.02.2025 за вих. №14/02-01/ЕП, в якому зазначив про неможливість надати запитувані документи через обставини, які знаходяться поза межами впливу та контролю ТОВ "ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ".

Водночас, між ТОВ «ТАРА ТРЕЙД ЮГ» та ТОВ «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» було погоджено і підписано Акт звірки взаємних розрахунків за період 2022 р. за договором №3012021/2 від 30.12.2021 року, який підписано головним бухгалтером відповідача та скріплено печаткою Товариства. У вказаному Акті звірки відповідачем підтверджено наявність заборгованості за поставлений товар у розмірі 727 350,00 грн.

Крім того, 19.06.2023 ТОВ «ТАРА ТРЕЙД ЮГ» зверталося до ТОВ «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» з листом за вих. №7, в якому просило погасити заборгованість у сумі 727 350 грн.

За результатами розгляду вказаного листа ТОВ «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» надало Відповідь на претензію за №01/26/06 від 26.06.2023, в якій зазначило, що згідно п.2.1 Договору та п. 4 Додатку, поставка товару здійснювалася на адресу вул. Першотравнева, 79, м. Нова Каховка, Херсонська область, за якою товар і залишився. Покупець з 24.02.2022 не здійснює господарську діяльність, не має можливості володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном, в тому числі поставленими постачальником товарами, у зв`язку з чим просить розглянути можливість погашення боргу Покупця за поставлений товар, в розмірі 727350,00 грн після відновлення Покупцем господарської діяльності.

В подальшому ТОВ «ТАРА ТРЕЙД ЮГ» на адресу електронної пошти, з якої велася комунікація з відповідачем, було направлено лист за вих. №8 від 10.07.2023, в якому позивач висловив своє розуміння складної ситуації Покупця, однак, акцентував увагу на своїх фінансових зобов`язаннях, що залежать від погашення цього боргу. Позивач запропонував розглянути варіант реструктуризації заборгованості у вигляді розстрочення боргу та затвердження графіку платежів. Відповідач відповіді на вказаний лист не надав та заборгованість не сплатив.

Отже, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 727 350,00 грн, а також нарахованих за прострочення виконання зобов`язань пені в розмірі 124 636,38 грн, 3% річних - 10 823,25 грн та інфляційні втрати - 54 259,43 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, оскільки з наданих позивачем доказів неможливо дійти достовірного висновку щодо поставки товару на суму заборгованості 727 350,00 грн. При цьому, Акт звірки взаємних розрахунків за період 2022 р. не є належним доказом, який підтверджує розмір заборгованості, оскільки відсутні належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи. Також, відповідач вважає, що у відповіді на претензію за №01/26/06 від 26.06.2023 не зазначалося про визнання заборгованості в розмірі 727 350,00 грн. З наданих позивачем скріншотів електронного листування вбачається, що велося певне електронне листування, з якого неможливо достовірно встановити факт поставки товару та його кількість, факт наявності або визнання боргу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд визнає Договір поставки товару № 30122021/2 від 30.12.2021 належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

При цьому, судом ураховано, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що свідчать про неукладеність вказаного правочину або визнання вказаного договору недійсним.

Укладений між сторонами Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підставі укладеного між сторонами договору в позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача прийняти такий товар у обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.

З огляду на визначену позивачем підставу позову спірними обставинами в цій справі, які є предметом дослідження, підлягають встановленню та мають значення для правильного вирішення спору, є обставини щодо поставки товару.

Так, на виконання умов договору позивач у період з 04.02.2022 по 23.02.2022 поставив відповідачу товар на загальну суму 727 350,00 грн, що підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, які зі сторонами відповідача підписані не були.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 927/986/17 визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги (товару) і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).

Так, на підтвердження факту поставки товару відповідачу та існування заборгованості позивачем надано до справи Акт звірки взаємних розрахунків за період 2022 р. за договором №3012021/2 від 30.12.2021 року, який підписано головним бухгалтером відповідача та скріплено печаткою Товариства. У вказаному Акті звірки відповідачем підтверджено наявність заборгованості за поставлений товар у розмірі 727 350,00 грн.

Під час розгляду справи відповідач не заперечував щодо підписання вказаного акту звірки головним бухгалтером Товариства та проставлення на ньому печатки.

Верховний Суд у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18 зазначив, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Крім того, у постанові від 07.07.2021 у справі 916/2620/20 Верховний Суд, посилаючись на частини 1-4 статті 13, статтю 73, частини 1-3 статті 74 та статті 76-79 ГПК України зробив висновок, що акт звірки розрахунків є належним письмовим доказом, яким сторона може підтверджувати обставини, на які вона посилається у позові.

Щодо визнання відповідачем свого боргу за поставлений товар свідчить і листування з позивачем у 2023 році, долученого до матеріалів справи.

Зокрема, 19.06.2023 ТОВ «ТАРА ТРЕЙД ЮГ» зверталося до ТОВ «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» з листом за вих. №7, в якому просило погасити заборгованість у сумі 727 350 грн.

За результатами розгляду вказано листа ТОВ «ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ» надало Відповідь на претензію за №01/26/06 від 26.06.2023, в якій зазначило, що згідно п.2.1 Договору та п. 4 Додатку поставка товару здійснювалася на адресу вул. Першотравнева, 79, м. Нова Каховка, Херсонська область, за якою товар і залишився. Покупець з 24.02.2022 не здійснює господарську діяльність, не має можливості володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном, в тому числі поставленими постачальником товарами, у зв`язку з чим просить розглянути можливість погашення боргу Покупця за поставлений товар, в розмірі 727350,00 грн після відновлення Покупцем господарської діяльності.

Серед іншого, на підтвердження факту здійснення поставки товару відповідачу позивачем були складені та зареєстровані відповідні податкові накладні:

- за результатами поставки товару 04.02.2022 на суму 118 750,00 грн постачальником було складено та зареєстровано податкову накладну №14 від 04.02.2022, реєстрація якої підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної від 23.02.2022 №;

- за результатами поставки товару 08.02.2022 на суму 127 300,00 грн постачальником було складено та зареєстровано податкову накладну №18 від 08.02.2022, реєстрація якої підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної від 23.02.2022 №;

- за результатами поставки товару 10.02.2022 на суму 127 300,00 грн постачальником було складено та зареєстровано податкову накладну №20, реєстрація якої підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної від 23.02.2022 №;

- за результатами поставки товару 11.02.2022 року на суму 127 300,00 грн постачальником було складено та зареєстровано податкову накладну №22, реєстрація якої підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної від 23.02.2022 №.

Відповідно до п. 15.1 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з п.16.1.4 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний, зокрема, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктом 14.1.178. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Згідно зі статтею 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата складання податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу);

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

201.10. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Судом також в силу приписів ч.3 ст. 75 ГПК України визнається, як загальновідомий факт, що 24 лютого 202 року війська рф перетнули кордон України і розпочали масштабне вторгнення. Російська армія захопила територію Херсонщини в перші дні повномасштабного вторгнення

Відповідно судом приймаються до уваги пояснення позивача щодо неможливості зареєструвати податкові накладні по господарським операціям, які відбувалися 14.02.2025 на суму 105 450,00 грн та 23.02.2025 на суму 121 250,00 грн, оскільки на період граничних строків для реєстрації податкових накладних по постачанню товару, які відбувалися 14.02.2025 та 23.02.2025 (друга половина лютого 2022 року та перша половина березня 2022 року) припав початок відкритої військової агресії російської федерації, її активної фази.

Через початок військової агресії та активні бойові дії, у зв`язку з загрозою життю і здоров`ю працівників ТОВ «ТАРА ТРЕЙД ЮГ», діяльність підприємства була призупинена згідно Наказу №1 від 24.02.2022. До податкового органу позивач засобами електронного зв`язку подав заяву про неможливість сплати податків та подання податкової звітності (копія заяви №1 від 20.02.2023 року додається).

За змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відтак, здійснивши оцінку зібраних у справі доказів на предмет їх вірогідності та належності, суд приходить до висновку, що відповідачем було отримано товар від позивача, проте в порушення умов Договору поставки товару № 30122021/2 від 30.12.2021 його не оплачено, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 727 350,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п.5.2 Договору, оплата за товар здійснюється Покупцем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня отримання товару.

Отже, строк оплати отриманого товару за видатковими накладними на день розгляду справи є таким, що настав.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідачем під час розгляду справи належних і допустимих доказів на спростування обставини, зазначених позивачем, не надано, як і не надано доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання з оплати поставленого товару.

Щодо заперечень відповідача в частині відсутності доказів визнання ним заборгованості, суд звертає увагу, що в силу приписів статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права.

При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини заборони суперечливої поведінки міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (подібний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17).

Уповноважена особа відповідача підписала Акт звірки за 2022 рік з представником позивача, а також відповідач у відповіді на претензію за №01/26/06 від 26.06.2023 не заперечував існування заборгованості за поставлений товар у розмірі 727 350,00 грн, відтак, дії відповідача під час розгляду справи щодо відмови від своєї попередньої позиції суд оцінює, як недобросовісну поведінку.

Таким чином, ураховуючи те, що відповідно до умов договорів строк оплати отриманого товару настав, а доказів повної сплати заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем не надано, позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 727 350,00 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача за порушення виконання зобов`язань за договором пеню в сумі 124 636,38 грн, 3% річних - 10 823,25 грн та інфляційні втрати - 54 259,43 грн, розраховані окремо за кожною видатковою накладною.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони є арифметично вірними, відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо стягнення пені, нарахованої за порушення виконання зобов`язань з оплати поставленого товару, суд зазначає наступне.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.

Пунктом 6.6. Договору визначено, що за порушення Покупцем строків оплати прийнятого товару Покупець сплачує пеню в розмірі 0,1 % від вартості такого товару за кожен день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як убачається з розрахунків пені, доданих до позовної заяви, позивач за прострочення строків оплати поставленого товару, керуючись пунктом 6.6. договору, нарахував відповідачу пеню в сумі 124 636,38 грн.

Здійснивши перевірку доданих до позовної заяви позивачем розрахунків пені та штрафу, суд дійшов висновку про те, що вони є арифметично вірними, обґрунтованими та виконаним у відповідності до приписів чинного законодавства.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З огляду на викладене, на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, частини 1 статті 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування приписів статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України викладено Верховним Судом у постановах, зокрема від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала таке: справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах; господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань; якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду(п. 7.42 постанови Верховного Суду від 19.01.2024 у cправі № 911/2269/22).

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Враховуючи, інтереси обох сторін, зазначених відповідачем причин та обставин несвоєчасного виконання договірних зобов`язань з оплати поставленого товару, зважаючи на повну втрату відповідачем матеріально-технічної бази, розташованої на території Херсонської області у м. Нова Каховка, а також ураховуючи значний розмір та невідповідність, на переконання суду, такого розміру стягуваних штрафних санкцій наслідкам порушення відповідачем зобов`язання, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (справедливість, добросовісність, розумність), суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій до 1 грн. Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 1 грн.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача повністю, оскільки спір виник унаслідок неправомірних дій відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-79, 129, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРДЖИ ПРОДАКТ" (вул. Будіндустрії, буд. 7, м. Київ, 01013; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАРА ТРЕЙД ЮГ" (вул. Українська, 79, оф.17, м. Херсон, 73013; ) заборгованість у розмірі 727 350,00 грн, пені - 1,00 грн, в 3% річних - 10 823 грн 25 коп., інфляційні втрати - 54 259 грн 43 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 756 грн 04 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення складено та підписано: 28.05.2025.

Суддя А.І. Привалов