ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
"23" травня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5544/24
Суддя Рога Н.В.
Секретар с/з Шпак І.А.
Представники сторін:
Від позивача: Дегтярьов Д.Т. - на підставі ордера серії АІ №1774762 від 18.12.2024р.;
Від відповідача: Згода О.О. в порядку самопредставництва;
Суть спору: Позивач ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі ДП «АМПУ») про стягнення оплати за Договором про закупівлю послуг №12-В-ФДФ-22 від 20.10.2022р. у розмірі 839 901,79 доларів США, 3% річних у розмірі 10 023,34 доларів США та пені на підставі п.12.7 Договору у розмірі 80 443,33 доларів США.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.05.2025р. у справі №916/5544/24 позовну заяву ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI суму основного боргу за Договором про закупівлю послуг №12-В-ФДФ-22 від 20.10.2022р. у розмірі 839 901,79 доларів США, 3% річних у розмірі 10 023,34 доларів США, пеню у розмірі 80 443,33 доларів США та витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 995,60 доларів США.

06 травня 2025р. до суду від ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5544/24 та стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат за надання правничої допомоги у розмірі 2 000 доларів США та витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду у розмірі 1009,14 доларів США.

В обгрунтування заяви позивач зазначає, що у позовній заяві та додатку №2 до неї, на виконання ч.1 ст.124 ГПК України, було наведено попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому, у позовній заяві зазначено, що конкретний розмір судових витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку із розглядом справи буде повідомлений ним з наданням відповідних підтверджуючих доказів до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Позивач зазначає, що в судовому засіданні, що відбулося 22.04.2025р., під час судових дебатів представник позивача зробив заяву про те, що протягом 5 днів після ухвалення рішення суду буде надано докази, які підтверджують розмір судових витрат, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи.

Додатками до заяви є копія додаткової угоди №1 від 05.05.2025р. до договору №02/09ЮО про надання правничої допомоги від 02.09.2024р., копія інвойсу №01/05/2025 від

05.05.2025р., копія акту наданих послуг №01/05/2025 від 05.05.2025р., додаток №1 до заяви про ухвалення додаткового рішення з переліком та вартістю витрат, пов`язаних із підготовкою документів для подання позовної заяви на території Турецької Республіки та на території України, копії документів, що підтверджують витрати, пов`язані із підготовкою документів для подання позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.05.2025р. прийнято заяву ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5544/24 до розгляду та призначено судове засідання щодо розгляду заяви на 15.05.2025р.

Відповідач згідно клопотання, що надійшло до суду 14.05.2025р., просить суд відмовити позивачу у задоволенні заяви та стягненні з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат на правничу допомогу та витрат, пов`язаних із підготовкою документів для подання позовної заяви.

В обгрунтування відповідач зазначив, що з умов Договору про надання правничої допомоги від 02.09.2024 за №02/09100, укладеного між адвокатом Дегтярьовим Дмитром Тимофійовичем та ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI (надалі - Клієнт) не вбачається визначеного розміру гонорару та порядок його обчислення (фіксований розмір, погодинна оплата).

Разом з тим, згідно п. 4.1 Договору отримання винагороди Адвокатом за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару. Конкретний розмір гонорару строк, порядок його оплати платіжні реквізити визначаються у додаткових угодах до цього договору.

На думку відповідача, відсутність у договорі розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає підстав вважати, що сторони при укладенні договору про надання правової допомоги у справі № 916/5544/24 погодили розмір адвокатського гонорару, отже вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є безпідставною та необгрунтованою.

При цьому відповідач звернув увагу, що зі змісту предмету та умов Договору №02/09100 не вбачається, що надання правничої допомоги, пов`язана зі справою № 916/5544/24.

Щодо додаткової угоди № 1 від 05.05.2025 до Договору № 02/09100 про надання правничої допомоги від 02.09.2024р., відповідач зазначив, що розмір адвокатського гонорару та розмір гонорару успіху адвоката за надання правничої допомоги у справі №916/5544/24 сторонами Договору були погоджені та встановлені тільки 05.05.2025р., тобто після розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення рішення суду, отже, вони не є витратами понесеними позивачем під час розгляду судом першої інстанції даної справи, так як не виникли під час її розгляду, а виникли вже після розгляду справи та ухвалення рішення суду.

Крім того, відповідач вважає додаткову угоду № 1 від 05.05.2025 до Договору № 02/09100 про надання правничої допомоги від 02.09.2024р. нікчемним правочином, адже в ній гонорар Адвоката визначено у доларах США, що суперечить положенням ст. 99 Конституції України, ст.533 Цивільного кодексу України, ст.ст.189, 198 Господарського кодексу України, ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції», щодо виконання грошового зобов`язання у гривні, яка є валютою Держави Україна.

При цьому, відповідач зауважив, що документи, які надають дозвіл адвокату на проведення валютних операцій на території України до заяви не надано, що не дає можливості визначити вищеозначену копію додаткової угод №1 від 05.05.2025 року як допустимий доказ.

Щодо стягнення «гонорару успіху» у розмірі 1 000 доларів США відповідач зазначив, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Посилаючись на позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 12.05. 2020 р. у справі №904/4507/18, від 17.01.2024 р. №906/462/22, відповідач зазначає, що така додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як «гонорар успіху», за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні ст.ст. 632, 903 Цивільного кодексу України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), послуг, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні п. 1 ч.2 ст. 126 ГПК України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат.

Щодо стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду в сумі 1009,14 доларів США, відповідав зауважив, що по-перше, надані позивачем до заяви докази не відносяться до предмету доказування в даній справі, не потягли за собою будь-яких висновків суду першої інстанції під час ухвалення рішення суду та не були необхідні для доведеності будь яких обставин. Під час розгляду справи судом першої інстанції взагалі не враховувались документи, які надані представником позивача до заяви, викладені на іноземній мові, які переведені па державну мову України, витрати на переведення яких та надіслання яких поштою в Україну представник позивача необгрунтовано вважає судовими витратами позивача з необхідністю їх стягнення з відповідача.

По-друге, долучена до заяви представника позивача копія довіреності від 02.09.2024р. з її перекладом на українську мову фактично дублює договір про надання правничої допомоги укладений 02.09.2024р. між позивачем та його представником. Отже, не було необхідності, з метою захисту прав клієнта в рамках даної судової справи, здійснення переводу на турецьку мову довіреності на представництво інтересів адвокату, за переклад якої витрачені кошти, що виключає необхідність даних витрат понесених позивачем як витрат понесених під час розгляду справи.

Також, відповідач зазначає, що надані позивачем до заяви документи вказують, що витрати на території Турецької Республіки здійснені в валюті - турецькі ліри, при цьому позивачем здійснений безпідставний перерахунок турецьких лір в долари США за офіційним курсом Центрального банку Турецької Республіки та зазначено в заяві про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача витрат безпосередньо в доларах США.

Щодо документів про понесення витрат на території України в розмірі 32 650 грн (оформлення нотаріальних перекладів турецьких документів на українську мову ) відповідач зазначив, що переклад нотаріальної квитанції за засвідчення копії циркуляру підписів з апостилем, циркуляру підпису, свідоцтва діяльності, квитанції торгової палати Стамбулу про оплату за свідоцтво діяльності, газета, свідоцтва про торгову реєстрацію, квитанції торгової палати Стамбулу про оплату за видачу свідоцтв, електронного рахунку за переклад довіреності па представника на турецьку мову, транзакції (оплата) за переклад довіреності на представника на турецьку мову, електронного рахунку-фактури DHL від 05.09.2024, квитанції DHL про оплату довіреності з документами до Одеси, експрес накладної DHL № 74 8863 2841 від 03.09.2024 виконано в Департаменті Перекладів при «Асоціації Перекладачів та Філологів», перекладачем Відімською Катериною Ігорівною. При цьому, на підтвердження витрат на виконання перекладів надані копії квитанцій до прибуткового касового ордеру № 24 від 03.09.2024р., № 32 від 05.09.2024р., № 50 від 03.12.2024р., видані ФОП Калюжна Ірина Андріївна та які, в свою чергу, не містять деталізованої підстави для сплати коштів, оскільки зазначення підстави, як переклад, має узагальнене поняття та сплачені особі, якою не проводився вищевказаний переклад.

Крім того, вищеозначені витрати на території України здійснені в валюті - гривна, а позивачем в заяві про ухвалення додаткового рішення здійснений безпідставний перерахунок цих сум в долари США.

За таких обставин, відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат на правничу допомогу та витрат, пов`язаних із підготовкою документів для подання позовної заяви.

Розглянув матеріали справи, заяву про ухвалення додаткового рішення, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Згідно з ч.1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1, 4 ч.3 зазначеної статті встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду..

За приписами ч.1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Першою заявою по суті спору, поданою позивачем до суду, була позовна заява, що надійшла до суду 20.12.2024р., у якій ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI зазначено, що конкретний розмір судових витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку із розглядом справи буде повідомлений ним з наданням відповідних підтверджуючих доказів до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

В судовому засіданні, що відбулося 22.04.2025р., під час судових дебатів представник позивача зробив заяву про те, що протягом 5 днів після ухвалення рішення суду буде надано докази, які підтверджують розмір судових витрат, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи.

За приписами ч.5 ст.240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено- повне або скорочене).

Як вбачається з матеріалів справи, вступну та резолютивну частини рішення у справі №916/5544/24 було проголошено судом 02.05.2025р.

06 травня 2025р. до суду від ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5544/24 та стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат за надання правничої допомоги у розмірі 2 000 доларів США та витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду у розмірі 1009,14 доларів США.

Отже, позивачем дотримано положення ГПК України щодо строку подання заяви про розподіл судових витрат.

У ст.126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що згідно з п. 12 ч.3 ст.2 ГПК України однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч.3 ст. 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

За змістом ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Отже, надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки: (1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у ч.2 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ;(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 р. у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 р. у справі № 910/4201/19, від 02.02.2023р. у справі №915/606/21.

За матеріалами справи, додатком до позовної заяви був Договір №02/09ЮО про надання правничої допомоги від 02.09.2024р., укладений між адвокатом Дегтярьовим Д.Т. (Адвокат) та ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI (Клієнт), відповідно до п.1.1 якого Адвокат зобов`язується надавати правничу допомогу Клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання і діє по 31.12.2025р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань ( п.6.1 Договору).

Згідно п.4.1 Договору Отримання винагороди Адвокатом за надання правничої допомоги відбувається у формі гонорару. Конкретний розмір гонорару, строк, порядок його оплати, платіжні реквізити визначаються у додаткових угодах до цього Договору.

За п.7.2 Договору додаткові угоди до цього Договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами.

Сторони можуть домовитися про додатковий гонорар, якщо для Клієнта прийнято позитивне рішення. Позитивним результатом вважається також закінчення справи мировою угодою та залишення справи без розгляду за заявою іншої сторони у справі ( п.4.3 Договору).

Крім оплати гонорару Клієнт відшкодовує Адвокату всі витрати, понесені ним у зв`язку з виконанням даного Договору: оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються Адаокатом; оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт; транспортні витрати; витрати на здійснення перекладу, нотаріальне посвідчення документів; поштові витрати; інші витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги за цим Договором. (п.4.5 Договору).

Позивачем до заяви про ухвалення додаткового рішення надано додаткову угоду №1 від 05.05.2025р. до Договору №02/09ЮО про надання правничої допомоги від 02.09.2024р., у п.1 якої сторони домовилися визначити розмір гонорару Адвоката за надання правничої допомоги у справі №916/5544/24 у фіксованому розмірі 1 000 доларів США; визначити розмір «гонорару успіху» Адвоката за надання правничої допомоги у справі №916/5544/24 у розмірі 1 000 доларів США. Строк оплати - 10 робочих днів з дати набрання законної сили судовим рішенням у справі №916/5544/24, форма оплати безготівкова.

Отже, сума гонорару Адвоката є фіксованою і не залежить від обсягу наданої правничої допомоги.

Суд вважає за необхідне зауважити, що чинне законодавство України не містить заборони щодо укладення договору між адвокатом та клієнтом із визначенням розміру гонорару в іноземній валюті.

Дійсно, як вірно зауважив відповідач, валютою України є гривня, але за приписами ч.2 ст. 524 та ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд має право у своєму судовому рішенні вказувати про стягнення грошової суми в іноземній валюті, у якій і підлягає тоді його виконання (постанови від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц).

У зв`язку з цим, враховуючи договірні умови оплати адвокатських послуг, Верховний Суд визначає можливість відшкодування витрат адвокатського об`єднання на правничу допомогу в іноземній валюті.

Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі № 22-з/824/392/2022, від 08.12.2022р. у справі №824/57/22.

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача у справі №916/5544/24 був адвокат Дегтярьов Д.Т. згідно ордеру серії АІ №1774762 від 18.12.2024р., оформленого на підставі договору №02/09ЮО від 02.09.2024р.

05 травня 2025р. Адвокатом Дегтярьовим Д.Т. та ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI складено Акт наданих послуг, згідно з яким Адвокат надав Клієнту послуги з правничої допомоги за Договором №02/09ЮО про надання правничої допомоги від 02.09.2024р., і сума правничої допомоги, надання якої підтверджується цим актом, складає 2000 доларів США, у тому числі підготовка процесуальних документів та участь у судових засіданнях 1 000 доларів США, «гонорар успіху» - 1 000 доларів США.

Враховуючи матеріали справи, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI на підставі Договору №02/09ЮО про надання правничої допомоги від 02.09.2024р. у розмірі 1 000 доларів США.

Щодо стягнення «гонорару успіху» суд дійшов наступного висновку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020р. у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.01.2024р. у справі №906/462/22.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. 126 ГПК України, дослідивши докази, надані заявником на підтвердження понесених судових витрат, практику ЄСПЛ та Верховного Суду, суд дійшов висновку, що «гонорар успіху» не був необхідним у зв`язку з розглядом даної справи.

При цьому, суд звертає увагу, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022р. у справі № 911/2737/17).

Щодо стягнення з відповідача витрат, повязаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду у розмірі 1009,14 доларів США, суд зазначає наступне.

Дійсно, відповідно до п.4 ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.

Позивач у справі до складу витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду включив ( послуги на території Турецької Республіки) засвідчення копії циркуляру підписів з апостилем, оформлення свідоцтва діяльності (витягу з реєстру) торгової палати Стамбулу, оформлення нотаріальної копії сторінок 457-458 газети торгового реєстру Туреччини №10484 від 30.12.2021р., оформлення нотаріальної копії свідоцтва управління торгового реєстру Стамбулу про торгову реєстрацію, переклад довіреності представника на турецьку мову, відправлення довіреності з документами до м.Одеси кур`єром DHL та (послуги на території України) оформлення нотаріальних перекладів турецьких документів на українську мову.

Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

При цьому, згідно з ч.6 ст. 13 Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

При цьому до письмових доказів, викладених недержавною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012р., визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.

Таким чином, докази, не перекладені з недержавної мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат» не є належними документами, оскільки не оформлені в установленому законом порядку.

Такої ж думки дотримується Верховий Суд у постанові від 20.06.2019р. у справі № 910/4473/17, від 12.03.2025р. у справі №910/20940/21.

Близька за змістом позиція про те, що використання документів, викладених іноземною мовою без їх засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою, суперечить положенням Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» та ч. 1 ст. 9 ЦПК України (мова цивільного судочинства), міститься у постанові від Верховного Суду 18.09.2024р. у справі №751/1620/23.

Відповідно до ч.1 ст. 73, ст.ст. 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, у випадку ненадання позивачем належним чином оформлених доказів, складених іноземною мовою, без їх засвідченого у встановленому законом порядку перекладу українською мовою, суд мав визнати зазначені докази неналежними та недопустимими доказами, що унеможливило б їх дослідження при вирішенні спору по суті.

Крім того, суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що надані позивачем до заяви документи вказують, що витрати на території Турецької Республіки здійснені в валюті - турецькі ліри, а не доларах США, і позивачем безпідставно здійснено перерахунок турецьких лір в долари США за офіційним курсом Центрального банку Турецької Республіки, при цьому ще й без зазначення станом на яку дату такий перерахунок проведено та без зазначенні офіційного курсу долару США на цю дату.

Також суд звертає увагу на те, що на підтвердження витрат на виконання перекладів надані копії квитанцій до прибуткового касового ордеру № 24 від 03.09.2024р., № 32 від 05.09.2024р., № 50 від 03.12.2024р., видані ФОП Калюжна Ірина Андріївна, які не містять деталізованої підстави для сплати коштів, оскільки зазначення підстави як «переклад» має узагальнене поняття. При цьому, з матеріалів справи не вбачається, що переклад документів було здійснено саме ФОП Калюжна Ірина Андріївна.

Враховуючи зазначене, на думку суду, відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду у розмірі 1009,14 доларів США.

За таких обставин, заява ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5544/24 та стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат за надання правничої допомоги у розмірі 2 000 доларів США та витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду у розмірі 1009,14 доларів США, підлягає частковому задоволенню, у частині стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрат за надання правничої допомоги у розмірі 1 000 доларів США.

Суд також зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання щодо оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).(постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21, від 05.06.2024 р. у справі № 910/14524/22, від 26.06.2024 р. у справі № 686/5757/23 ).

У додаткових постановах від 31 липня 2024 року у справі № 921/403/22, від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, постановах від 19 січня 2023 року у справі № 824/16/22, від 11 квітня 2024 року у справі № 545/1103/20 Верховний Суд зазначив, що за принципом змагальності саме на іншу сторону покладено обов`язок надати обґрунтування щодо наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

При цьому, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507, постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 922/3850/23, від 11 квітня 2024 року у справі № 910/11136/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 500/3953/21, від 20 червня 2024 року у справі № 760/11612/23.

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України»).

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись ст.ст. 123 - 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Заяву ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI (вх.№2-699/25 від 06.05.2025р. про ухвалення додаткового рішення у справі №916/5544/24 - задовольнити частково.

2. Ухвалити додаткове рішення у справі №916/5544/24.

3. Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, пр. Берестейський, буд. 14, ) на користь ONUR MARINE GEMI ISLETMECILIGI TICARET ANONIM SIRKETI (34710, Турецька республіка, м. Стамбул/Кадикьой, мікрорайон Мердівенкьой, вул. Бора Нидакуле Гьозтепе, №1-3, офіс 32, номер реєстрації у торговому реєстрі 349779-5) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 доларів США.

4. У задоволенні решти відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23 травня 2025р.

Суддя Н.В. Рога