ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2025 р. Справа №607/1125/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді І.Б. Малех

суддів О.В. Зварич

І.Ю. Панова

cекретар судового засідання Д.Т.Залуцький

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк, б/н від 28.01.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/325/25 від 06.02.2025)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 січня 2025 року (суддя Хома С.О.) повний текст рішення складено та підписано 20.01.2025.

у справі №607/1125/22

за позовом Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк, вул. Є. Чикаленка, 42/4, м.Київ, 01024

до відповідача-1 ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

відповідача-2 ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк Ігор Зіновійович, вул. Руська, 23, м. Тернопіль, 46000

про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

за участю представників, учасників процесу:

від позивача (скаржника): Ручайська А.М.;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Братівник І.В.;

від третьої особи: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" звернулось в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк Ігоря Зіновійовича про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.04.2020 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк Ігорем Зіновійовичем за реєстровим №282, предметом якого виступає нерухоме майно, а саме земельна ділянка за кадастровим №:01:018:0023, площею 0,10 га, що находиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Касаційного цивільного Суду від 18.12.2019 у справі №607/11446/16-ц (провадження №61-30544св18) за позовом ПАТ "Креді Агріколь Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов Банку задоволено. Звернуто стягнення на земельну ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області кадастровий №:01:018:0023, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності для задоволення вимог ПАТ "Креді Агріколь Банк" згідно з кредитним договором від 07.08.2008 в сумі 124 312, 21 доларів США, шляхом проведення публічних торгів на предмет іпотеки у межах процедури виконавчого провадження та встановлено початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності. Разом з тим, 30.04.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільского районного нотаріального округу Мартюком І.З. за реєстровим №282, предметом якого виступає нерухоме майно, а саме земельна ділянка за кадастровим №:01:018:0023, площею 0,10 га, що знаходиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Такий договір укладений відповідачами на шкоду майновим правам та інтересам банку та спрямований на уникнення виконання цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_1 перед банком та ухилення від виконання судового рішення.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 3 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покладено на позивача.

Акціонерне товариство Креді Агріколь Банк, не погодившись з винесеним рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що така прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Скаржник наголосив, що суд першої інстанції не врахував постанову Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 в справі №607/11446/16-ц.

Банк також покликається на судову практику Верховного Суду, що була залишена поза увагою суду першої інстанції.

Скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 3 січня 2025 в даній справі та задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07 лютого 2025 року (головуючий суддя Малех І.Б., судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк, б/н від 28.01.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/239/25 від 28.01.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 січня 2025 у справі №607/1125/22.

Витребувано матеріали справи №607/1125/22 в Господарського суду Тернопільської області.

25.02.2025 в канцелярію апеляційного суду поступили матеріали справи №607/1125/22.

В подальшому ухвалою суду від 26.02.2025 розгляд справи №607/1125/22 призначено в судове засідання на 12 березня 2025 року.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (головуючий суддя Малех І.Б., судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.) призначено розгляд справи №607/1125/22 в судове засідання на 02 квітня 2025 року.

У зв`язку із відпусткою судді члена колегії Галушко Н.А. та судді - члена колегії Орищин Г.В., розпорядженням керівника апарату №46 від 01.04.2025 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Малех І.Б., судді члени колегії: Зварич О.В. і Панова І.Ю.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 відкладено розгляд справи №607/1125/22 в судове засідання на 23 квітня 2025 року.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.04.2025 відкладено розгляд справи №607/1125/22 в судове засідання на 7 травня 2025 року

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про необхідність скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 січня 2025 року у справі №607/1125/22, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою Касаційного цивільного Суду від 18.12.2019 року в справі №607/11446/16-ц (провадження № 61-30544св18) у справі за позовом ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов Банку задоволено. Звернуто стягнення на земельну ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий №:01:018:0023, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності для задоволення вимог ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» згідно з кредитним договором від 07.08.2008 року в сумі 124 312, 21 дол. США, шляхом проведення публічних торгів на предмет іпотеки у межах процедури виконавчого провадження та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

23.03.2020 року банк звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із заявою про видачу виконавчих листів у вказаній справі. Виконавчі листи одержані банком 08.05.2020 року.

30.04.2020 року ОСОБА_1 уклала оспорюваний договір купівлі-продажу на користь ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, ОСОБА_1 відчужила належне їй нерухоме майно (земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий №:01:018:0023) після набрання законної сили рішенням про звернення стягнення на вищевказану земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий № :01:018:0023. Такі дії чітко свідчать про намір ОСОБА_1 унеможливити виконання рішення суду про звернення стягнення на майно, що набрало законної сили.

Банк дізнався про існування оспорюваного правочину лише після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом Анатолієм Івановичем на підставі виконавчого листа № 607/11446/16-ц, виданого 15.04.2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про звернення стягнення на земельну ділянку, площею 0, 10 га, що знаходиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий № :01:018:0023, що належить на праві власності ОСОБА_1 на праві приватної власності, для задоволення вимог ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» згідно з кредитним договором від 07.08.2008 року в сумі 124 312, 21 дол. США, шляхом проведення прилюдних торгів на предмет іпотеки у межах процедури виконавчого провадження зі встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Таким чином, оспорюваний правочин укладений відповідачами на шкоду майновим правам та інтересам банку та спрямований на уникнення виконання цивільно-правових зобов`язань ОСОБА_1 перед банком та ухилення від виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц вказала, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №606/1636/18 зроблено висновок, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 372/3733/22 зазначено, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Також, у Постанові від 08.01.2025 по справі №760/21831/18 Касаційний цивільний суд зазначає, що зняття обтяжень у державному реєстрі не завжди означає автоматичну правомірність подальших дій щодо відчуження майна. Питання про можливість чи неможливість вільного розпорядження майном часто виходить за рамки суто формального внесення даних до реєстрів.

ОСОБА_1 була обізнана про наявність розгляду справи в Касаційній інстанції внаслідок якого було винесено постанову Касаційного цивільного Суду від 18.12.2019 в справі № 607/11446/16-ц (провадження № 61-30544св18).

З огляду на викладене, знання про судове рішення накладає на неї зобов`язання дотримуватися правових обмежень, незалежно від того, чи були ці обмеження відображені в державному реєстрі на певний момент. З правової точки зору, сама по собі відсутність обтяжень у реєстрі не є автоматичним підтвердженням того, що ці обмеження фактично не існують або були скасовані на законних підставах.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 мала можливість перевірити відсутність постанови касаційного суду, якою могли бути зняті обмеження на нерухоме майно. Однак вона не скористалися цим правом належним чином. У разі належної перевірки вона б дізналася, що обмеження залишалися чинними, і будь-які дії з відчуження майна були неправомірними.

Таким чином, доводи про те, що ОСОБА_1 не могла знати про претензії інших осіб на це нерухоме майно або про те, що воно може бути спірним, є необґрунтованими.

ОСОБА_1 мала можливість належним чином перевірити правовий статус майна перед його відчуженням. Крім того, обставини, що майно було предметом судових спорів, не могли залишитися непоміченими при належній перевірці документів та юридичної історії майна. Невиконання таких дій з боку ОСОБА_1 не звільняє її від відповідальності за відчуження спірного майна.

Також, при винесені рішення судом першої інстації не враховано, що Велика Палата Верховного Суду в справі № 369/11268/16-ц від 03.07.2019 року при розгляді справи про визнання недійсним правочину щодо відчуження майна, спрямованого на невиконання судового рішення, що набрало законної сили вказала наступне.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що у постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 Цивільного кодексу України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.

Також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Наприклад:

- у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора;

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. [...] Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення ОСОБА_6 перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав;

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів, та для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах зазначає таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження № 61- 28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Безоплатність відчуження майна не є основним критерієм фраудаторності правочину. Верховний Суд зазначив у постановах від 07.10.2020 року в справі № 755/17944/18, від 19.05.2021 року в справі № 693/624/19 та від 16.06.2021 року в справі № 747/306/19, від 06.12.2021 року в справі № 761/40412/19, що фраудаторні правочини можуть бути і оплатними.

У постанові КЦС ВС від 16.06.2021 року в справі № 747/306/19 суд вказав на те, що: «Висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця. З огляду на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 , який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі- продажу ОСОБА_3 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)».

Верховний Суд вказав на те, що підлягають до визнання недійсними не лише безоплатні правочини вчинені між близькими особами, але й договори купівлі-продажу, вчинені між сторонніми особами із використанням «права на зло».

У зазначеній справі Суд вказав, що оспорюваний договір був укладений через вісім днів з моменту відкриття провадження у справі про стягнення боргу.

У даній справі, оспорюваний договір був укладений після винесення рішення КЦС ВС про звернення стягнення на земельну ділянку, яка являється предметом оспорюваного договору.

Також, спорідненість відчужувача (продавця) та набувача (покупця) не є обов`язковим критерієм, що вбачається із постанови ВС від 16.06.2021 року в справі № 747/306/19 та від 06.12.2021 року в справі № 761/40412/19.

Разом з тим, вказані обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою та правовою оцінкою, що є підставою для скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.01.2025 року по справі №607/1125/22.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами скаржника, щодо необґрунтованої відмови у задоволення його позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане та беручи до уваги обставини даної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду скасуванню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на відповідачів згідно вимог ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк, б/н від 06.02.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/321/25 від 06.02.2025) задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03 січня 2025 року у справі №607/1125/22 скасувати.

3. Постановити нове рішення. Позовні вимоги Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк задовольнити. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.04.2020 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк Ігорем Зіновійовичем за реєстровим №282, предметом якого виступає нерухоме майно, а саме земельна ділянка за кадастровим №:01:018:0023, площею 0,10 га, що находиться на території Смиковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

4. Судовий збір покласти на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк, (вул. Є. Чикаленка, 42/4, м.Київ, 01024) 1240,50 грн в повернення судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви та 1860,75 грн в повернення судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Креді Агріколь Банк (вул. Є. Чикаленка, 42/4, м.Київ, 01024) 1240,50 грн в повернення судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви та 1860,75 грн в повернення судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286-289 ГПК України.

6. Матеріали справи №607/1125/22 повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови складено та підписано 16.05.2025.

Головуючий суддя І.Б. Малех

Суддя О.В. Зварич

Суддя І.Ю. Панова