РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.05.2025Справа № 910/2301/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київметбудінвест» (вул.Михайлівська, буд.18-В, літ.«А», прим.307, м.Київ, 01001; ідентифікаційний код 42166317)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альберо Транс Груп» (вул.Митрополита Василя Липківського, буд.45, оф.101, м.Київ, 03035; ідентифікаційний код 39990793)

про стягнення 1 009 717,20 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київметбудінвест» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альберо Транс Груп» про стягнення 1 009 717,20 грн, з яких 846 256,89 грн зайво сплачених коштів, 123 187,76 грн інфляційних втрат та 40 272,55 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання умов договору підряду №24/05-2023 від 24.05.2023 перерахував відповідачу 2 646 224,51 грн, натомість останній виконав роботи на суму 1 799 967,62 грн й по закінченню строку виконання робіт не повернув невикористану частину коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення недоліків.

10.03.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої виявлені судом недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

На виконання частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), якою передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу, вказану ухвалу було надіслано судом до електронних кабінетів учасників справи, та отримано ними, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

Оскільки відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом та у встановлений строк не подав до суду відзив на позовну заяву, враховуючи, що матеріали справи мітять достатньо доказів для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київметбудінвест» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альберо Транс Груп» (підрядник) було укладено договір підряду № 24/05-2023 (далі - Договір), згідно з п. 2.1 якого підрядник зобов`язується на свій ризик власними та (або) залученими силами та засобами у відповідності до Проектної документації, умов цього Договору, чинних будівельних норм і правил, в обумовлений Договором строк виконати роботи з відновлення асфальтобетонного покриття за адресою: вул.Молодогвардійська у Солом`янському районі м.Києва після прокладання зовнішніх мереж водопостачання та каналізування на об`єкті: «Будівництво багатоповерхових житлових будинків з підземними паркінгами та поліклінікою по просп.Повітрофлотському, 56 у Солом`янському районі м.Києва) та передати замовнику закінчені роботи, виконавчу документацію згідно з підп. 6.1.4 Договору. Обсяги та склад робіт визначається в «Договірній ціні» (додаток № 1 до Договору).

Відповідно до пунктів 4.1, 4.3 Договору договірна ціна робіт визначається у «Договірній ціні» (додаток № 1 до Договору), включає в себе вартість робіт та матеріалів необхідних для виконання умов Договору та складає: 2 946 224,51 грн, в тому числі ПДВ 20% - 491 037,42 грн. Зміна договірної ціни робіт оформлюється сторонами шляхом підписання додаткової угоди до Договору.

У підп. 5.1.1 п. 5.1 Договору встановлено, що початок виконання робіт - з моменту перерахування замовником авансового платежу на умовах п. 7.2 даного Договору та підписання сторонами акту приймання - передачі місця виконання робіт.

Закінчення виконання робіт - 60 календарних днів від початку робіт (підп. 5.1.2 п. 5.1 Договору).

У відповідності до підпунктів 6.1.3, 6.1.4 пункту 6.1 Договору підрядник, після 100% виконання робіт по даному Договору, готує виконавчу документацію, два примірника довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма № КБ-З) та актів приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма № КБ-2в), підписує їх та скріплює своєю печаткою, і надсилає їх замовнику. Замовник протягом 10 робочих днів після отримання довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма № КБ-З) та акту приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма № КБ-2в), зобов`язаний прийняти виконані належним чином роботи шляхом підписання довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма № КБ-З) та акту приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма № КБ-2в), та повернути підряднику один примірник підписаних довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма № КБ-З) та акту приймання виконаних будівельних робіт (примірна форма № КБ-2в) або надати мотивовану відмову від приймання робіт.

Згідно з п. 7.1 Договору оплата робіт замовником здійснюється на підставі підписаних сторонами довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (примірна форма № КБ-З) та акту приймання викопаних будівельних робіт (примірна форма № КБ-2в) з урахуванням раніше виплачених авансових платежів.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що замовник перераховує па розрахунковий рахунок підрядника передплату від договірної ціни (додаток № 1 до даного Договору) в розмірі 2 062 357,16 грн протягом 5 робочих днів з моменту виставлення рахунку до даного Договору.

Договір є чинним з дати його належного підписання сторонами і до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 15.2 Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, він перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 2 646 224,51 грн в якості попередньої оплати робіт, натомість відповідач виконав роботи на суму 1 799 967,62 грн, а роботи вартістю 846 256,89 грн залишились не виконаними.

З огляду на недотримання відповідачем строку виконання робіт, встановленого у підп. 5.1.2 п. 5.1 Договору, позивач направив відповідачеві претензію № 11-03/02.25 від 03.02.2025, відповідно до якої вимагав протягом 3 робочих днів з дня її отримання повернути кошти в сумі 846 256,89 грн.

Докази вручення відповідачеві зазначеної претензії, як і докази її розгляду останнім у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи те, що відповідач не повернув авансові платежі, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь невикористану частину авансу в сумі 846 256,89 грн, а також 123 187,76 грн інфляційних втрат та 40 272,55 грн 3% річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, який підпадає під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Глава 61 Цивільного кодексу України у параграфах 2 - 4 регулює окремі різновиди договорів підряду. Тому загальні норми параграфа 1 глави 61 цього Кодексу можуть застосовуватись до окремих видів договорів підряду, передбачених Кодексом.

Договір підряду є одним із цивільно-правових договорів, який має власне правове регулювання умов його укладення та визначає особливості захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.

Так, права замовника під час виконання роботи підрядником передбачені статтею 849 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника (частина 1);

- якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (частина 2);

- якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (частина 3);

- замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (частина 4).

Правовий аналіз частин 2 - 4 статті 849 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що вони встановлюють три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду та, відповідно, різні правові наслідки такої відмови.

Так, частинами 2, 3 вказаної статті передбачено право замовника на відмову від договору підряду лише за наявності конкретно визначених законодавством умов, які напряму залежать від наявності порушень умов договору з боку підрядника, при цьому наслідком такої відмови є виникнення саме у замовника права вимагати відшкодування збитків з підрядника.

Натомість частина 4 зазначеної статті встановлює безумовне право замовника відмовитися від договору (без будь-яких причин та умов), але з обов`язком саме замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати підряднику збитки, завдані розірванням договору. Тобто вказана правова норма презюмує правомірність дій підрядника при виконанні договору і саме тому в разі відмови від договору виникає обов`язок замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати його збитки, на відміну від пункту 2 цієї норми, яка врегульовує право замовника на відмову якраз у випадку невиконання зобов`язань підрядником.

Отже, в залежності від підстави розірвання договору підряду в односторонньому порядку настають різні правові наслідки захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.

Подібні за замістом висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.03.2020 у справі № 910/2051/19.

Положеннями статті 615 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до частин 1, 3 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 904/7804/16).

Як встановлено судом, позивач, вимагаючи стягнення з відповідача невикористаної частини авансу, посилається на прострочення ним виконання. Водночас позивач не повідомляв відповідача про свою відмову від Договору і строк дії останнього не закінчився.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 зазначила, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Суд встановив перерахування позивачем в якості попередньої оплати робіт на рахунок відповідача грошових коштів в загальній сумі 2 646 224,51 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних інструкцій № КМСВ-00273 від 26.05.2023 на суму 2 062 357,16 грн та № 00510 від 13.07.2023 на суму 583 867,35 грн.

Разом з тим, відповідно до довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2023 року (форми КБ-3), акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2023 року (форми КБ-2в), вартість фактично виконаних відповідачем робіт склала 1 799 967,62 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач, у свою чергу, не надав доказів, які б спростовували вищенаведену вартість виконаних робіт, тому суд приймає надані позивачем довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форми КБ-3) та акт приймання виконаних будівельних робіт (форми КБ-2в) як належні та допустимі докази, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, на підтвердження вартості фактично виконаних відповідачем робіт за Договором.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази повного виконання робіт у встановлений Договором строк, суд погоджується з доводами позивача про допущення відповідачем прострочення виконання зобов`язання за Договором.

Відмова від прийняття виконання та, відповідно, припинення зобов`язання, належать до правових наслідків порушення зобов`язання в розумінні статті 611 Цивільного кодексу України.

За змістом частин 1, 3 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до частини 2 статті 622 Цивільного кодексу України у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 цього Кодексу), або передання відступного (стаття 600 цього Кодексу) боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.

Відтак, оскільки позивач надіслав відповідачу претензію № 11-03/02.25 від 03.02.2025 з вимогою повернути попередню оплату, це засвідчує реалізацію ним своїми конклюдентними діями однієї з наданої йому правомочностей - його волевиявлення відмовитися від прийняття простроченого виконання за договором. З цього моменту у відповідача припинився обов`язок виконати передбачені Договором роботи (що виключає нарахування пені за його прострочення) та виник обов`язок повернути позивачу невикористану частину авансу в сумі 846 256,89 грн.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 910/1186/23.

Враховуючи викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи і внаслідок прострочення відповідача позивач відмовився від прийняття виконання, позовна вимога про стягнення з відповідача невикористаної частини авансу в розмірі 846 256,89 грн визнається судом обґрунтованою.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 123 187,76 грн інфляційних втрат та 40 272,55 грн 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із відмовою від договору, виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (авансу), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватись інфляційні втрати та 3% річних на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати за період з 26.07.2023 по 24.02.2025, тобто починаючи з наступного дня після закінчення встановленого Договором строку виконання робіт.

Однак суд зауважує, що обов`язок відповідача повернути попередню оплату не встановлений Договором і він не виникає автоматично після закінчення строку виконання робіт, а пов`язаний із вимогою позивача. Про це також свідчить те, що за прострочення виконання робіт сторони у п. 11.2 Договору передбачили сплату пені.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У претензії № 11-03/02.25 від 03.02.2025 позивач встановив відповідачу строк для повернення коштів протягом 3 робочих днів з дня її отримання.

Водночас, як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем зазначеної претензії з вимогою про повернення авансових платежів, що унеможливлює встановлення дати початку перебігу строку (3 дні з дня отримання відповідної претензії), зі спливом якого настає прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення авансового платежу.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 922/1778/24.

Факт отримання претензії № 11-03/02.25 від 03.02.2025 з вимогою про повернення авансового платежу не заперечувався відповідачем. Однак, за відсутності доказів направлення позивачем та отримання відповідачем претензії № 11-03/02.25 від 03.02.2025 з вимогою про повернення авансового платежу, суд позбавлений можливості встановити дату початку перебігу строку прострочення виконання грошового зобов`язання (повернення авансового платежу) та здійснити перевірку правильності нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим, вимоги позивача про стягнення 123 187,76 грн інфляційних втрат та 40 272,55 грн 3% річних не підлягають задоволенню.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невикористаної частини авансу в розмірі 846 256,89 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 10 155,09 грн - на відповідача, в розмірі 1 961,52 грн - на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альберо Транс Груп» (вул.Митрополита Василя Липківського, буд.45, оф.101, м.Київ, 03035; ідентифікаційний код 39990793) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київметбудінвест» (вул.Михайлівська, буд.18-В, літ.«А», прим.307, м.Київ, 01001; ідентифікаційний код 42166317) невикористану частину авансу в розмірі 846 256 (вісімсот сорок шість тисяч двісті п`ятдесят шість) грн 89 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 155 (десять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 09 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.05.2025.

Суддя Т.П. Капцова