ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/16225/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Приватного підприємства "Валентина-92" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 (головуючий - Мальченко А. О., судді Козир Т. П., Скрипка І. М.) у справі

за заявою заступника керівника Київської міської прокуратури про забезпечення позову в справі

за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави

до: 1) Київської міської ради,

2) Приватного підприємства "Валентина-92"

про знесення самочинного об`єкта нерухомого майна, визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди, повернення земельної ділянки, скасування державної реєстрації права та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Короткий зміст і підстави позовних вимог та заяви про забезпечення позову

1. 27.12.2024 заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор, позивач, заявник) в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Київрада, Міськрада, відповідач-1) та Приватного підприємства "Валентина-92" (далі - ПП "Валентина-92", Підприємство, відповідач-2) про:

1) зобов`язання ПП "Валентина-92" знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 551,2 м2 (далі - спірна будівля, спірний об`єкт), яка розташована на земельній ділянці площею 0,0465 га, кадастровий номер :88:056:0020, на вул. Табірній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києві (далі - спірна земельна ділянка);

2) скасування державної реєстрації за Підприємством права власності на спірну будівлю з припиненням такого права із закриттям розділу та реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

3) визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А. В. і зареєстрованого в реєстрі 28.12.2021 за № 2845, зі змінами, внесеними 07.11.2024 за № 1208 (далі - договір оренди від 28.12.2021, оспорюваний договір);

4) зобов`язання ПП "Валентина-92" повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київради спірну земельну ділянку, привівши її в придатний для використання стан, а Міськраду - прийняти вказану земельну ділянку;

5) скасування державної реєстрації за Підприємством права оренди спірної земельної ділянки з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

6) скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київради на спірну земельну ділянку з припиненням такого права (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

7) скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки;

8) визнання незаконним та скасування рішення Київради від 12.12.2024 "Про продаж земельної ділянки на вул. Табірній 46/48-В у Шевченківському районі м. Києва ПП "Валентина-92" для будівництва та обслуговування будівель торгівлі" (далі - рішення Київради від 12.12.2024, оспорюване рішення), посилаючись на положення статей 16, 21, 203, 215, 216, 228, 316, 317, 376, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 9, 90, 791, 95, 116, 124, 134, 152, 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 53 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статей 2, 18, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 16, 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 22, 24, 25 Закону України "Про Державний земельний кадастр", статті 23 Закону України "Про прокуратуру", пунктів 40, 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).

2. Позовна заява аргументована тим, що у ПП "Валентина-92" завідомо не було підстав претендувати на отримання земельних ділянок комунальної форми власності на неконкурентних умовах, оскільки спірний об`єкт є самочинним будівництвом, право власності на яке не могло виникнути з факту його державної реєстрації та за відсутності будь-якого права на будівництво будь-яких споруд, адже реєстрація такого права відбулася за відсутності обов`язкових документів, визначених пунктом 41 Порядку № 1127, та з порушення вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а отже, є підстави як для знесення такого об`єкта нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності на нього за відповідачем-2, так і для визнання незаконним і скасування рішення Київради від 12.12.2024, визнання недійсним договору оренди від 28.12.2021, повернення земельної ділянки комунальної власності територіальній громаді міста Києва.

3. 14.01.2025 прокурор звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, в якій заявник просив суд до набрання рішенням законної сили:

1) накласти арешт на спірну будівлю;

2) заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам (далі - державні реєстратори) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - спірну будівлю, в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер відомостей про речове право 17644885);

3) накласти арешт на спірну земельну ділянку;

4) заборонити державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірну земельну ділянку, в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаної земельної ділянки та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

4. Зазначена заява обґрунтовується тим, що:

1) Підприємство вчиняє активні дії, спрямовані на забудову спірної земельної ділянки та заволодіння нею, що у випадку задоволення позову нівелює мету звернення з таким позовом, адже зумовить необхідність вжиття додаткових заходів з метою відновлення порушених прав, на захист яких прокурор звернувся з позовом до суду;

2) відповідач-2 має можливість вчиняти будь-які дії з метою поділу спірного об`єкта - самочинного будівництва загальною площею 551,2 м2 на вул. Табірній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва та для відчуження такого об`єкта третім особам.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

5. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 (суддя Смирнова Ю. М.) у задоволенні заяви Київської міської прокуратури про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована положеннями статей 74, 136, 137, 139 ГПК України, враховуючи які суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність прокурором належними і допустимими доказами того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, а наявні посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

6. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 скасовано. Заяву прокурора про вжиття заходів забезпечення позову в справі № 910/16225/24 задоволено.

Постанова мотивована посиланням на положення статей 331, 377 ЦК України, статей 83, 116, 124- 126 ЗК України, статей 45, 48, 74, 86, 136, 137, 140, 269, 277 ГПК України, застосовуючи які, апеляційний суд дійшов висновку про належне обґрунтування заявником вірогідності істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів держави, за захистом яких прокурор звернувся до суду, в разі невжиття визначених заявником заходів забезпечення позову з огляду на те, що:

1) оскільки об`єкт нерухомого майна, відомості про який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, може бути відчужено на користь третьої особи, зокрема на користь фізичної особи, необхідним є накладення заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження спірної будівлі та/або будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нього. Адже відчуження Підприємством спірного об`єкта на користь третіх осіб унеможливить ухвалення та виконання рішення про задоволення позову, пред`явленого саме до відповідача-2;

2) ураховуючи прийняте Київрадою 12.12.2024 рішення про продаж спірної земельної ділянки, укладення договору купівлі-продажу на підставі зазначеного рішення з подальшою реєстрацією відповідного речового права покупця істотного ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову в цій справі;

3) відсутність на теперішній час будь-яких доказів, які би підтверджували наміри відповідача-2 здійснити відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, не спростовує наявності в Підприємства потенційної можливості відчуження спірної будівлі в будь-який час, якщо не вжити заявлені заходи забезпечення позову;

При цьому судом апеляційної інстанції враховано викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 висновок про те, що можливість відповідача у будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Разом з тим апеляційний суд зазначив, що забезпечення позову в обраний прокурором спосіб пов`язане із забезпеченням можливості поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів держави в разі задоволення позову, а обрані заходи є адекватними змісту права, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, а також базується на обґрунтованих і вмотивованих припущеннях.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ПП "Валентина-92" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить зазначену постанову скасувати, а ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме та статей 75, 86, 136, 137 ГПК України, наголошуючи на тому, що:

1) усупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 25.09.2020 у справі № 925/77/20 і від 07.04.2023 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22), апеляційний суд не врахував того, що позивачем не заявлено вимог майнового характеру, а лише немайнові вимоги, а також не дослідив, що прокурор не надав належних доказів на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, зокрема щодо вчинення відповідачем-2 будь-яких правочинів стосовно об`єкта, який позивач вважає самочинним будівництвом;

2) суд апеляційної інстанції не врахував того, що зміна зареєстрованих правоволодільців нерухомого майна, яке є предметом спору, може призвести до можливого процесуального правонаступництва у справі та не перешкоджатиме виконанню рішення щодо них;

3) прокурор у цій справі (№ 910/16225/24) помилково стверджує про те, що в межах справи № 910/15634/23 суди встановили наявність у спірної будівлі (первісна площа - 121 м2, а змінена площа - 551,2 м2) ознак самочинного будівництва, позаяк у межах справи № 910/15634/23 зазначене питання не вирішувалося;

4) апеляційний суд не врахував встановлені постановою Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23 (між тими самими сторонами) такі преюдиціальні обставини: а) право власності ПП "Валентина-92" на нерухоме майно є чинним та не скасоване, не визнано у встановленому законом порядку незаконним, а Підприємство отримало земельну ділянку в оренду в зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно; б) ПП "Валентина-92" не здійснювало самовільного будівництва та реконструкції належного йому нерухомого майна.

Узагальнені доводи інших учасників справи

9. Київська міська прокуратура у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваній постанові.

Київрада не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Розгляд справи Верховним Судом

10. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.04.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПП "Валентина-92" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі № 910/16225/24 та постановлено здійснити розгляд цієї справи в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

11. 25.11.2016 державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення "Спецжитлофонд" Коровайко О. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 32562673 (з відкриттям розділу), згідно якого за ПП "Валентина-92" зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю площею 121 м2 на вул. Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва.

Підставою для державної реєстрації (з відкриттям розділу) права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно визначено довідку фізичної особи-підприємця Бублика В. І. за № 17 про показники об`єкта нерухомого майна від 17.11.2016, яким на замовлення ПП "Валентина-92" було проведено технічну інвентаризацію нежитлової будівлі площею 121 м2, побудованої господарським способом у травні 1992 року.

12. Рішенням Київради від 07.10.2021 № 2799/2840 земельну ділянку площею 0,0186 га, кадастровий номер :88:056:0001, передано Підприємству в оренду на 10 років для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (магазину) на вул. Лагерній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва в зв`язку з набуттям права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.12.2021 за ПП "Валентина-92" зареєстровано право оренди зазначеної земельної ділянки на підставі договору оренди від 28.12.2021.

13. Рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової О. О. від 25.12.2021 (індексний номер 62591519) внесено зміни до запису про право власності, за яким площу об`єкта змінено з 121 м2 на 551,2 м2.

Вказані зміни внесено на підставі довідки про оцінку нерухомості технічної інвентаризації від 30.11.2021 № , виданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Агентство оцінки "Грош Цена".

14. Рішенням Київради від 13.07.2023 № 7041/7082 земельну ділянку площею 0,0279 га, кадастровий номер :88:056:0019, передано Підприємству в оренду на 10 років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код виду цільового призначення - 03.07 землі житлової та громадської забудови) на вул. Табірній (Лагерній), 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, оскільки частина земельної ділянки забудована спірною нежитловою будівлею, основна частина якої розміщена на суміжній земельній ділянці, кадастровий номер :88:056:0001.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.10.2023 за відповідачем-2 зареєстровано право оренди земельної ділянки, кадастровий номер :88:056:0019, на підставі договору оренди від 06.10.2023 № 5376.

15. Рішенням Київради від 19.09.2024 № 111/9919 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (кадастрові номери :88:056:0001 та :88:056:0020), які перебувають в користуванні Підприємства для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на вул. Табірній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва, відповідно до якого утворено спірну земельну ділянку (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі).

Пунктом 2 зазначеного рішення внесено зміни до договору оренди від 28.12.2021 шляхом визнання об`єктом оренди за цим договором спірної земельної ділянки, наданої для експлуатації та обслуговування будівель торгівлі (код виду цільового призначення - 03.07) на вул. Табірній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва.

Згідно з пунктом 3 рішення Київради від 19.09.2024 № 111/9919 розірвано за згодою сторін договір оренди земельної ділянки від 06.10.2023 № 5376 у зв`язку з об`єднанням земельних ділянок.

Крім того, зазначеним рішенням Київради надано дозвіл на проведення експертної грошової оцінки спірної земельної для експлуатації та обслуговування будівель торгівлі (код виду цільового призначення - 03.07) на вул. Табірній, 46/48-В у Шевченківському районі міста Києва.

16. 12.12.2024 Київрада ухвалила рішення "Про продаж земельної ділянки на вул. Табірній 46/48-В у Шевченківському районі м. Києва ПП "Валентина-92" для будівництва та обслуговування будівель торгівлі", яким передбачено продати Підприємству спірну земельну ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код виду цільового призначення - 03.07, категорія земель - землі житлової та громадської забудови); затвердити ціну продажу земельної ділянки, визначену на підставі висновку про ринкову вартість земельної ділянки (дата оцінки - 15.11.2024), який є невід`ємною частиною складеного Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин" звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки у розмірі 2 851 000 грн.

Позиція Верховного Суду

17. Здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

18. Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положення зазначеної норми пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

19. Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

20. Відповідно до частин 1, 4 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні ді (цей пункт виключено з 08.02.2020 на підставі Закону України № 460-IX від 15.01.2020); 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору (цей пункт виключено з 08.02.2020 на підставі Закону України № 460-IX від 15.01.2020); 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

21. Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

22. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

23. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Постановляючи ухвалу про заборону відповідачу або третім особам вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти.

24. Верховний Суд погоджується із позицією суду апеляційної інстанції про те, що сама по собі відсутність на теперішній час будь-яких доказів, які би підтверджували наміри відповідача-2 здійснити відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, не спростовує наявності в Підприємства потенційної можливості відчуження спірної будівлі в будь-який час, якщо не вжити заявлені заходи забезпечення позову.

При цьому апеляційним судом ураховано викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 висновок про те, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться в його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Наведеним повністю спростовується твердження скаржника про ненадання прокурором належних доказів на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, зокрема щодо вчинення відповідачем-2 будь-яких правочинів стосовно об`єкта, який позивач вважає самочинним будівництвом.

Тим більше, що в разі фактичного вчинення правочину щодо відчуження спірної будівлі нівелюється передбачена статтею 136 ГПК України превентивна мета вжиття таких заходів - запобігання істотному ускладненню чи унеможливленню виконання рішення суду або ефективному захисту, або поновленню порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

25. Під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (аналогічний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18 (пункт 5.16), від 13.03.2019 у справі № 916/3245/17 (пункт 5.26).

Колегія суддів зауважує, що, накладаючи арешт як на нерухоме майно (спірну будівлю), яке належить Підприємству та, на думку прокурора, є об`єктом самочинного будівництва, так і на спірну земельну ділянку, відчуження якої передбачається оспорюваним рішенням Київради, суд апеляційної інстанції правомірно врахував, що в такому випадку існує тісний зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог (про зобов`язання ПП "Валентина-92" знести спірну будівлю як самочинно збудовану та зобов`язання відповідача-2 повернути територіальній громаді міста Києва спірну земельну ділянку, на якій спірний об`єкт розташований, оскільки наразі накладення арешту на нерухоме майно (нежитлову будівлю та земельну ділянку) стосується майна, що є предметом спору.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача-2, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

26. Водночас, зі змісту пункту 1 частини 1 статті 137 ГПК України вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) або повернення майна чи про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (схожий за змістом висновок сформульовано в постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 05.09.2019 у справі № 911/527/19).

27. Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.04.2023 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22) (предмет позову - визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель і споруд та застосування наслідків недійсності вказаного договору), яке (неврахування) фактично зводиться до вибіркового цитування пункту 7.6 зазначеної постанови, що стосується умов вжиття заходів забезпечення позову в разі звернення позивача з вимогами немайнового характеру, тоді як зміст постанови від 07.04.2023 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22) переконливо свідчить про згоду Верховного Суду з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість накладення арешту на об`єкт, який є предметом оспорюваного договору, з метою збереження об`єкта нерухомого майна та застосування наслідків недійсності оспорюваного договору, передбачених частиною 1 статті 216 ЦК України (див. пункт 7.8 зазначеної постанови), оскільки Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції в частині виключення з резолютивної частини ухвали місцевого господарського суду вказівки щодо арешту об`єкта нерухомого майна, залишивши в силі зазначену ухвалу у відповідній частині.

28. У немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведену правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Оскільки у цій справі прокурор звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру (про зобов`язання ПП "Валентина-92" знести самочинно збудовану спірну будівлю, визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки, зобов`язання відповідача-2 повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київради спірну земельну ділянку в порядку застосування реституції скасування державної реєстрації права власності Підприємства на спірну будівлю, скасування державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Києва на спірну земельну ділянку та права оренди відповідача-2 щодо спірної земельної ділянки, скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, визнання незаконним і скасування рішення Київради про продаж спірної земельної ділянки), то в цьому випадку має досліджуватися така підстава для вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Схожий за змістом правовий висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.09.2020 у справі № 925/77/20, чим спростовується помилкове твердження скаржника про неврахування апеляційним судом зазначеного висновку Верховного Суду.

29. З мотивів, наведених у пункті 28 цієї постанови, суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про необхідність застосування таких заходів забезпечення позову, як заборона державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірну будівлю та на спірну земельну ділянку, оскільки відповідні реєстраційні дії у випадку невжиття запропонованих прокурором заходів забезпечення позову можуть утруднити та/або взагалі унеможливити ефективний захист і поновлення у межах цього судового провадження прав територіальної громади міста Києва в разі задоволення позову, що вимагатиме ініціювання нових судових процесів для відновлення її прав. Адже внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності третіх осіб на спірну будівлю чи права оренди третіх осіб на спірну земельну ділянку у випадку задоволення позову нівелює мету звернення з позовом, позаяк з метою належного відновлення порушених прав, на захист яких подано цей позов, виникне необхідність ініціювання інших позовів - про скасування державної реєстрації речових прав третіх осіб.

30. Крім того, зі змісту прохальної частини позовної заяви прокурора вбачається, що ним заявлено вимоги щодо вирішення юридичної долі спірної земельної ділянки та зазначено обставини, які свідчать про загрозу її вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Києва в зв`язку з прийняттям Київрадою оспорюваного рішення про продаж цієї земельної ділянки, що чітко свідчить про намір власника розпорядитися нею.

За таких обставин апеляційний суд правильно зазначив, що, враховуючи прийняте Київрадою 12.12.2024 рішення про продаж спірної земельної ділянки, ймовірне укладення договору купівлі-продажу на підставі зазначеного рішення з подальшою реєстрацією відповідного речового права покупця істотного ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову в цій справі.

31. Колегія суддів наголошує на тому, що правову позицію щодо співмірності та пов`язаності з предметом позову заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна в спорах, правовою підставою в яких визначено стаття 376 ЦК України ("Самочинне будівництво"), викладено Верховним Судом у постановах від 11.01.2023 у cправі № 915/1567/21, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22 і суд апеляційної інстанції фактично ухвалив оскаржувану постанову відповідно до такого висновку.

У межах цих правовідносинах наявність у Підприємства правоможності власника спірного об`єкта нерухомого майна вказує на можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи в суді, але до прийняття остаточного рішення, розпорядитися спірним об`єктом на користь третіх осіб, що призведе до неможливості позивачем, у випадку задоволення позову, відновити своє право в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Вжиті заходи забезпечення позову стосуються виключно предмету позову та за цією ознакою є такими, що відповідають вимозі адекватності заходів забезпечення. По суті такі заходи спрямовані на збереження існуючого наразі стану речей, а тому правильним є висновок апеляційного суду про те, що в іншому випадку рішення суду першої інстанції не призведе до захисту та відновлення порушеного права.

Спір у межах цієї справи стосуватиметься фактично права відповідача на нерухоме майно, а тому такі заходи є ефективним засобом запобігання неможливості чи утруднення ефективного захисту прав позивача у разі задоволення позовних вимог, з урахуванням того, що предметом позову є вимоги немайнового характеру.

Аналогічні правові висновки, від яких колегія суддів не вбачає жодних підстав відступати, викладено в пункті 3.4 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 910/15634/23 (між тими самими сторонами), в якій також вирішувалося питання про вжиття таких заходів забезпечення позову, як накладення арешту на спірну будівлю та заборона державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірний об`єкт.

32. Як наслідок викладеного вище, колегія суддів відхиляє як такі, що не мають істотного значення для правильного вирішення судом питання щодо вжиття адекватних заходів забезпечення позову, твердження скаржника про неврахування апеляційним судом обставин пред`явлення прокурором виключно позовних вимог немайнового характеру.

33. Верховний Суд зауважує, що зі змісту поданої касаційної скарги не вбачається жодних доводів відповідача-2 на обґрунтування заперечень щодо застосування апеляційним судом таких заходів забезпечення позову, як заборона державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірну будівлю та на спірну земельну ділянку, оскільки наявні заперечення скаржника фактично обмежуються його незгодою з накладенням судом апеляційної інстанції арешту на вказані об`єкти нерухомого майна, що є предметом цього спору.

34. Отже, задовольняючи заяву прокурора про забезпечення позову, апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, цілком правомірно виходив із доведеності фактичних обставин, із якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову, зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, співмірністю та адекватністю вжитих заходів забезпечення позову в співвідношенні з предметом позовних вимог немайнового та майнового характеру, збалансованості інтересів сторін, оскільки з матеріалів справи вбачається існування реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів держави у разі задоволення позову, з огляду на достеменно встановлений судом апеляційної інстанції та неспростований скаржником факт прийняття Київрадою оспорювання рішення про відчуження спірної земельної ділянки на користь Підприємства, що у випадку невжиття заявлених заходів забезпечення позову може призвести до неможливості відновлення прав та інтересів територіальної громади міста Києва в межах вирішення цієї справи.

35. Колегія суддів не бере до уваги як такі, що виходять за межі предмета касаційного оскарження (постанова апеляційного суду про вжиття заходів забезпечення позову), передчасні доводи скаржника про те, що: 1) прокурор у цій справі (№ 910/16225/24) помилково стверджує про те, що в межах справи № 910/15634/23 суди встановили наявність у спірної будівлі (первісна площа - 121 м2, а змінена площа - 551,2 м2) ознак самочинного будівництва, позаяк у межах справи № 910/15634/23 зазначене питання не вирішувалося; 2) апеляційний суд не врахував встановлені постановою Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23 (між тими самими сторонами) такі преюдиціальні обставини: а) право власності ПП "Валентина-92" на нерухоме майно є чинним та не скасоване, не визнано у встановленому законом порядку незаконним, а Підприємство отримало земельну ділянку в оренду в зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно; б) ПП "Валентина-92" не здійснювало самовільного будівництва та реконструкції належного йому нерухомого майна, оскільки вочевидь вказані доводи скаржника можуть досліджуватися та перевірятися виключно під час розгляду спору по суті заявлених позовних вимог, що випливає зі змісту положень частини 11 статті 137 ГПК України.

36. Суд касаційної інстанції також відхиляє аргументи скаржника про те, що зміна зареєстрованих правоволодільців нерухомого майна, яке є предметом спору, може призвести до можливого процесуального правонаступництва у справі та не перешкоджатиме виконанню рішення щодо них, з огляду на нижченаведене.

37. Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що в разі якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

38. У пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 викладено висновок про те, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

39. Таким чином, положення частини 4 статті 376 ЦК України, порушення яких визначено прокурором однієї із підстав заявленого позову, обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником - колишнім або теперішнім, що, в свою чергу, в межах цієї справи виключатиме можливість переходу обов`язку Підприємства до нового зареєстрованого володільця спірної будівлі в порядку процесуального правонаступництва в разі невжиття таких заходів забезпечення позову, як арешт спірної будівлі та заборона державним реєстраторам вчиняти стосовно неї реєстраційні дії.

40. Зважаючи на викладене та ураховуючи норми статей 45, 48 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відчуження Підприємством спірного об`єкта на користь третіх осіб унеможливить ухвалення та виконання рішення про задоволення позову, пред`явленого саме до відповідача-2.

41. Отже, колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну будівлю та на спірну земельну ділянку, які є предметом спору, з одночасною забороною вчинення державними реєстраторами будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомого майна не порушить прав та охоронюваних законом інтересів Підприємства чи інших осіб, які не є учасниками справи, не призведе до блокування господарської діяльності ПП "Валентина-92" (користування арештованою будівлею чи передача її в оренду не забороняється), а лише запровадить законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для запобігання перешкод при виконанні рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

42. Таким чином, апеляційний суд, на відміну від суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність передбачених статтями 136, 137 ГПК України підстав для задоволення заяви прокурора про вжиття заходів забезпечення позову.

43. У зв`язку з викладеним вище, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вжиті судом апеляційної інстанції заходи забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, співмірності, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, як наслідок, наразі відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

44. З наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами Київської міської прокуратури, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

45. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

46. Згідно з частиною 3 статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

47. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку апеляційного господарського суду щодо задоволення заяви прокурора про забезпечення позову, тому немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваної постанови.

Розподіл судових витрат

48. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Валентина-92" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2025 у справі № 910/16225/24 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай