УХВАЛА

20 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 909/848/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача за первісним позовом / відповідача за зустрічним позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи», скаржник) - Горбач А.М. (адвокат),

відповідача за первісним позовом / позивача за зустрічним позовом - Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Тисменицягаз» (далі - АТ «Тисменицягаз») - не з`явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, третя особа) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи»

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.11.2024 (головуюча - суддя Рочняк О.В.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 (головуюча - суддя Зварич О.В., судді: Матущак О.І., Панова І.Ю.)

у справі за первісним позовом ТОВ «Оператор газотранспортної системи»

до АТ «Тисменицягаз»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - НКРЕКП

про стягнення 9 650 852, 37 грн заборгованості

та за зустрічним позовом АТ «Тисменицягаз»

до ТОВ «Оператор газотранспортної системи»

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Верховного Суду поставлено питання щодо наявності / відсутності підстав для зменшення пені.

1. Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовом

1.1. ТОВ «Оператор газотранспортної системи» звернулося до суду з позовом до АТ «Тисменицягаз», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - НКРЕКП, про стягнення 9 650 852,37 грн заборгованості, з яких: 7 232 838,49 грн - основний борг; 679 535,56 грн - пеня; 1 534 034,42 грн - інфляційні втрати; 204 443,90 грн - 3 % річних.

1.1.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення договірних зобов`язань, які виникли між сторонами, відповідач не здійснив плату за добовий небаланс газу, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, на яку позивачем за первісним позовом нараховано пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

1.2. АТ «Тисменицягаз» звернулося до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Оператор газотранспортної системи» про зобов`язання вчинити дії.

1.2.1. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ТОВ «Оператор газотранспортної системи» формував плату за добовий небаланс із порушенням умов Закону України «Про ринок природного газу», положень Типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2497 (із змінами), Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493 (із змінами). На думку відповідача, визначення ціни негативних небалансів для всіх замовників послуг транспортування має формуватися ТОВ «Оператор газотранспортної системи» на основі фактичної вартості природного газу, придбаного або проданого оператором газотранспортної системи внаслідок отримання послуг балансування за кожну конкретну газову добу.

2. Короткий зміст рішень суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 20.11.2024 у цій справі частково задовольнив позов ТОВ «Оператор газотранспортної системи»; стягнув з АТ «Тисменицягаз» на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи» 9 311 084,59 грн заборгованості, з яких: 7 232 838,49 грн основний борг, 339 767,78 пеня, 1 534 034,42 грн інфляційні втрати; 204 443,90 грн 3 % річних та 144 762,79 грн судовий збір; в решті позову відмовив. Відмовив у задоволенні зустрічного позову.

2.2 Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ТОВ «Оператор газотранспортної системи» звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.11.2024 у цій справі

в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача 339 767,78 грн пені та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі.

2.3. Отже, в апеляційному порядку оскаржувалося рішення суду першої інстанції лише в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача 339 767,78 грн пені. В іншій частині рішення не оскаржувалося, а відтак апеляційний суд не переглядав.

2.4. Західний апеляційний господарський суд постановою від 17.03.2025 у цій справі апеляційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи» залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.11.2024 у справі №909/848/22 - без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ «Оператор газотранспортної системи» 03.04.2025 через Електронний суд звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить, зокрема, скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.11.2024 у справі №909/848/22 в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені у розмірі 339 767,78 грн та ухвалити в цій частині нове рішення щодо задоволення позовних вимог про стягнення пені у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. ТОВ «Оператор газотранспортної системи» у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає, що судами попередніх інстанцій не було враховано висновок Верховного Суду щодо застосування приписів 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (на момент прийняття оскаржуваних рішень в частині) та статей 551, 628 і 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) викладеного в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 15.11.2023 у справі №910/1266/23 та постанові Великої Палати від 16.10.2024 у справі №911/952/22, від 17.10.2019 у справі №912/3237/18.

5. Позиці інших учасників справи

5.1. АТ «Тисменицягаз» у відзиві на касаційну скаргу заперечило проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

5.2. Від НКРЕКП відзив до Верховного Суду не надходив.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановлено, що 04.02.2020 між ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» (оператор) та АТ «Тисменицягаз» (замовник) укладено договір № транспортування природного газу (далі - договір), відповідно до пункту 2.1 якого оператор надає замовнику послугу транспортування природного газу (далі - послуга) на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлені в цьому договорі вартість такої послуги та плат (за їх наявності), які виникають при його виконанні.

6.2. Відповідно пункту 4.1 договору, замовник зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість наданих послуг; здійснити у термін до 5 робочих днів з дня виставлення рахунку оплату вартості добових небалансів, якщо загальна вартість щодобових негативних небалансів протягом звітного газового місяця перевищує загальну вартість щодобових позитивних небалансів замовника протягом звітного газового місяця.

6.3. Відповідно до пункту 13.5 договору, у разі порушення замовником строків оплати, передбачених цим договором, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

6.4. За розрахунками позивача за первісним позовом, АТ «Тисменицягаз» мало заборгованість перед ним небалансів в загальному розмірі 7 232 838,49 грн.

6.5. Суди встановили, що матеріалами справи підтверджено факт наявності у відповідача щодобових негативних небалансів у спірний період, а також факт порушення ним договірних зобов`язань щодо оплати цих небалансів. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, позивач нарахував відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні втрати. Суд першої інстанції перевірив розрахунки нарахування зазначених сум та встановив їх обґрунтованість і арифметичну правильність. Так, сума пені до стягнення заявлялася у розмірі 679 535,56 грн.

6.6. В суді першої інстанції відповідачем за первісним позовом заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи дискреційні повноваження щодо зменшення пені, а також необхідності дотримання балансу інтересів обох сторін, дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%, тобто до 339 767,78 грн, визнавши таке зменшення справедливим, доцільним, обґрунтованим і таким, що відповідає принципу верховенства права. При цьому суд зазначив, що стягнення з відповідача саме такої суми пені компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням строків оплати заборгованості.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №909/848/22 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М., Ємця А.А.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 14.04.2025 відкрив касаційне провадження у справі №909/848/22 за касаційною скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи» на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та призначив її розгляд на 13.05.2025.

7.3. Верховний Суд 13.05.2025 відклав судовий розгляд касаційної скарги у справі №909/848/22 на 20.05.2025.

7.4. Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи» є судове рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені у розмірі 339 767,78 грн та постанова суду апеляційної інстанції, якою переглянуто рішення суду у відповідній частині.

8. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8.1. Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8.2. Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

8.3. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

8.5. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.6. Предметом касаційного оскарження за касаційною скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи» є судове рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення пені у розмірі 339 767,78 грн та постанова суду апеляційної інстанції, якою переглянуто рішення суду у відповідній частині.

8.7. Скаржник означив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

8.8. Дослідивши доводи касаційної скарги, зміст судових рішень у контексті підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

8.9. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.10. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.11. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

8.12. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.13. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерії подібності правовідносин:

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;

- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.14. Стосовно того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.15. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.16. При цьому, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.17. Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

8.18. Також Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 07.09.2022 у справі №910/22858/17, такого змісту:

«У свою чергу норми ГПК України не поділяють висновків Верховного Суду щодо застосування норм права на ті, що викладені у постановах, якими справу направлено на новий розгляд, та ті, що викладені у постановах, якими завершений розгляд справи. Подібний підхід також відсутній у судовій практиці. Кожна постанова Верховного Суду в силу частини третьої статті 317 ГПК України є остаточною і оскарженню не підлягає, а якщо в ній викладені висновки щодо застосування норми права, то такі висновки підлягають врахуванню іншими судами при вирішенні подібних спорів».

8.19. Отже, Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.20. Причиною виникнення спору стало питання наявності / відсутності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пені) в порядку приписів статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України.

8.21. На думку скаржника, судами попередніх судових інстанцій при зменшенні її розміру на 50 % неправильно застосовано норми статей 233 ГК України (на момент прийняття оскаржуваних рішень в частині) та 551, 628 і 629 ЦК України.

8.22. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, означених скаржником та вказаними у пункті 4.1 цієї ухвали, Верховний Суд виходить з такого.

8.23. Відповідно до статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

8.24. Схоже правило міститься в частині третій статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

8.25. Згідно з статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

8.26. Отже, за змістом норм статей 233 ГК України та 551 ЦК України суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

8.27. Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

8.28. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

8.29. Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 05.03.2019 у справі №923/536/18; від 10.04.2019 у справі №905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі №916/878/20.

8.30. Крім того, Верховний Суд також зауважував, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі №922/3436/20.

8.31. Суд виходить з того, що положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є постійними у правозастосуванні, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду.

8.32. Зокрема, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

8.32.1. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

8.32.2. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

8.32.3. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.

8.33. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 (на яку посилається скаржник) сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі «Висновки щодо застосування норм матеріального права», зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила:

« 213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».

8.34. Крім того, у пункті 72 постанови від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу та зазначила, зокрема: «…, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення».

8.35. Так, предметом розгляду у справі №914/3231/16, на яку посилається скаржник, було стягнення коштів попередньої оплати, пені та штрафів за невиконання оборонного контракту. Господарський суд міста Києва рішенням від 07.08.2017 задовольнив позов у повному обсязі. Північний апеляційний господарський суд постановою від 08.09.2022, серед іншого, частково задовольнив заяву відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій. У цій частині постанова апеляційного суду мотивована правом суду зменшувати неустойку, стратегічним значенням підприємства відповідача для економіки та безпеки держави, а також врахуванням актуальних умов його діяльності в період воєнного стану. Суд також урахував баланс інтересів сторін при зменшенні суми штрафу та його фактичну сплату відповідачем. Верховний Суд постановою від 11.07.2023 залишив постанову апеляційного суду без змін, погодившись з її висновками та зазначив, що зменшення неустойки є дискреційним правом суду, що реалізується з огляду на конкретні обставини справи.

8.36. У справі №910/1266/23 предметом судового розгляду було стягнення пені та штрафу за порушення строків поставки товару. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.04.2023 позов було частково задоволено. Суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 233 ГПК України, зменшив розмір пені та штрафу на 90 %, посилаючись на надане законом право зменшувати розмір неустойки. При цьому суд урахував характер зобов`язання, специфіку господарської діяльності відповідача, пов`язаної з пошиттям одягу та аксесуарів, що залежить від стабільного електропостачання, поведінку відповідача, який вживав заходів для виготовлення та своєчасної поставки товару, а також добросовісно повідомляв позивача про затримки, загальні засади цивільного законодавства, зокрема принципи добросовісності, розумності та справедливості. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 рішення місцевого суду було скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено нове рішення про їх повне задоволення. Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій. Верховний Суд постановою від 15.01.2024 залишив постанову апеляційного суду без змін, зазначивши, що апеляційний суд, розглядаючи питання про можливість зменшення розміру пені та штрафу, належним чином оцінив докази, врахував встановлені фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що нараховані позивачем санкції не мають ознак надмірності або карального характеру, а отже - відсутні підстави для їх зменшення. Таким чином, Верховний Суд підтвердив, що висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі.

8.37. У справі №911/952/22 предметом розгляду було стягнення заборгованості за договорами обов`язкового викупу акцій, зокрема основної суми боргу, пені, штрафу, 3% річних та інфляційних збитків. Господарський суд Київської області рішенням від 18.01.2023 частково задовольнив позов. Суд першої інстанції зазначив відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки відповідач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин, які могли б обґрунтувати зменшення неустойки відповідно до статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України. Північний апеляційний господарський суд у постанові від 13.09.2023 погодився з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 підтвердила, що суди попередніх інстанцій реалізували свої дискреційні повноваження, передбачені частиною третьою статті 551 ЦК України та статтею 233 ГК України, і, оцінивши докази у сукупності, обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення суми штрафних санкцій.

8.38. У справі №912/3237/18 предметом розгляду було стягнення неустойки у вигляді штрафу та пені за неналежне виконання умов договору поставки. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 23.04.2019 позов було задоволено частково. Враховуючи загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), зокрема принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також відсутність доказів завдання позивачу реальних збитків, суд першої інстанції визнав обґрунтованим клопотання відповідача та зменшив розмір пені та штрафу на 20 % від заявленої до стягнення суми. Центральний апеляційний господарський суд постановою від 10.07.2019 залишив рішення суду першої інстанції без змін з аналогічних мотивів. Верховний Суд у постанові від 17.10.2019, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, вказав, що доводи скаржника про неналежне застосування частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 ГК України не підлягають задоволенню. Колегія суддів Касаційного господарського суду зазначила, що зменшення розміру неустойки є правом, а не обов`язком суду, і реалізується виключно з урахуванням конкретних обставин справи, які суд вважає винятковими.

8.39. У справі, що розглядається, предметом судового розгляду за первісним позовом є стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних. Предметом касаційного оскарження за скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи» є судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 339 767,78 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив договірні зобов`язання, не здійснивши оплату за добовий небаланс газу у спірний період, унаслідок чого виникла заборгованість. На цю заборгованість позивач, зокрема нарахував пеню.

8.40. Частково задовольняючи позовні вимоги позивача за первісним позовом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, у питанні зменшення розміру штрафних санкцій, враховуючи дискреційні повноваження щодо такого зменшення, а також необхідність дотримання балансу інтересів обох сторін, дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50%, тобто до 339 767,78 грн, визнавши таке зменшення справедливим, доцільним, обґрунтованим і таким, що відповідає принципу верховенства права. При цьому суд зазначив, що стягнення з відповідача саме такої суми пені компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням строків оплати заборгованості.

8.41. З огляду на сукупність всіх фактичних обставини справи №909/848/22, які встановлені судами, приймаючи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків у результаті порушення відповідачем зобов`язання, поведінку останнього, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме справедливості, доцільності, обґрунтованості, суди дійшли висновку про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені до 339 767,78 грн, відповідно, і таке зменшення, за висновками судів, є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

8.42. Таким чином, аналіз змісту оскаржуваних судових рішень у справі №909/848/22 свідчить, що суди реалізували надане їм законом право на зменшення розміру штрафних санкцій (пені) на 50% за наслідками аналізу й оцінки доказів, дослідження конкретних обставин справи, а також з урахуванням фактичної та доказової бази, що визначає зміст і умови відповідних правовідносин, дійшли висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру пені.

8.43. Аналіз доводів касаційної скарги дає підстави для висновку, що скаржник фактично не заперечує: (1) право суду на зменшення пені, (2) наявність дискреційних повноважень суду щодо такого зменшення. Наведені у касаційній скарзі правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, означені скаржником саме в контексті застосування конкретних підстав для зменшення пені та обґрунтування того розміру, на який її зменшено.

8.44. Отже, ураховуючи підстави касаційного оскарження, Верховний Суд виходить з того, що в питаннях підстав для зменшення розміру пені правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551, 629 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

8.45. Відтак, проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду (дивись пункти 8.35 - 8.38), за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, та наявність/відсутність правових висновків, які не враховано судами під час розгляду цієї справи, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність цих справ. Зміст судових рішень у цих справах свідчить про різні підстави для зменшення пені, які за своїми ознаками відрізняються від тих, що мають місце у справі, що розглядається. Відтак, застосування норм матеріального права у контексті таких правовідносин не може бути однаковим, а судові рішення Верховного Суду, на які посилається скаржник для обґрунтування своєї позиції, не є релевантними до обставин цієї справи.

8.46. Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у вказаних ним постановах Верховного Суду, з огляду на іншу, ніж у цій справі фактично-доказову базу.

8.47. Верховний Суд, досліджуючи доводи касаційної скарги, виходить з того, що з огляду на індивідуально-оціночний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки, кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення (дивись постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 та Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22).

8.48. Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №925/698/16).

8.49. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі №908/1795/19).

8.50. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача за первісним позовом та погодився з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 50 відсотків.

8.51. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

8.52. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

8.53. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.54. Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржники у своїх касаційних скаргах не наводять.

8.55. Верховний Суд бере до уваги доводи АТ «Тисменицягаз», викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тих частинах, які узгоджуються з викладеними у цій ухвалі міркуваннями.

8.56. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

8.57. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

8.58. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

8.59. Верховний Суд у прийнятті даної ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

8.60. У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

8.61. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

8.62. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

8.63. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

8.64. Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.2. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Оператор газотранспортної системи», оскільки, після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, є неподібними за змістовним критерієм.

Керуючись статтями 129, 234, 235, 296, 300, 301 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.11.2024 в оскаржуваній частині та постанову Західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 у справі №909/848/22, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець