ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2025 року м.Дніпро Справа № 908/1608/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ

на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 (суддя Ярешко О.В.)

у справі № 908/1608/24

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю МІК

про стягнення пені

ВСТАНОВИВ:

03.06.2024 до Господарського суду Запорізької області через систему Електронний суд надійшла позовна заява (вих. № 2165 від 31.05.2024) Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю МІК про стягнення 643 582,14 грн. пені.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 у справі №908/1608/24 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю МІК на користь Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ 181 216 (сто вісімдесят одна тисяча двісті шістнадцять) грн. 89 коп. пені та 2 174 (дві тисячі сто сімдесят чотири) грн. 60 коп. судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням Державним підприємством Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 у справі №908/1608/24 в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» 462 365,25 грн пені та 5 548,39 грн судового збору. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» у частині 462 365,25 грн пені та 5 548,39 грн судового збору. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» витрати по сплаті судового збору за подачу цієї апеляційної скарги.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято за нез`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, в результаті неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- як Специфікацією, так і Заявкою визначена єдина кінцева дата, до якої повинна бути здійснена поставка товару: до 31.03.2024 включно. Відповідно що посвідчень у сукупності з Актами поставка товару за договором відбулась 01.04.2024 та 08.04.2024. Отже, на виконання положень статті 252 Цивільного кодексу України, сторони погодили, строк поставки визначений не кількістю календарних днів чи тижнів, а конкретною датою 31.03.2024, і при отриманні заявки у Відповідача була можливість визначена умовами Договору, протягом двох календарних днів з дня отримання заявки надати вмотивоване заперечення проти строків, однак цього не було зроблено. А тому, посилання суду в оспорюваному рішенні на положення частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, та самостійно переносити дату поставки є неправомірним та суд виходить за межі повноважень;

- суд першої інстанції безпідставно не враховані положення Договору, які на момент розгляду справи є дійсними не оскаржуваними та визнаються сторонами та в порушення положень статті 526, 530, 655, ч. 1 ст. 662 та ч. 1 ст. 663, п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України та ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України дійшов хибного висновку;

- умовами пункту 8.2 Договору передбачено, що у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим Договором) Товару, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка від ціни Товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) Товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за Договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань. Таким чином, п. 8.2 Договору, ДП «ДОТ» та ТОВ «МІК» було погоджено, що пеня нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язань включаючи день такого виконання, оскільки, виконання зобов`язання відбулось поза строком погодженим Сторонами у Специфікації та Заявці. Відповідно, керуючись п. 8.2 Договору заявлена до стягнення сума 643582,14 грн. пені (розрахунок якої викладено у позовній заяві) була нарахована ДП «ДОТ» за кожну добу прострочення виконання зобов`язань, ТОВ «МІК» встановленого умовами п.4.1 Договору щодо своєчасності поставки Товару. Враховуючи, що положеннями Цивільного кодексу України встановлено, початок перебігу строку, а Господарським кодексом України встановлено лише обмеження строку нарахування штрафних санкцій, то керуючись нормами статті 8 Цивільного кодексу України, до періоду нарахування штрафних санкцій застосовують приписи статті 129 Податкового кодексу України, якими визначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язання, включаючи день виконання такого зобов`язання.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

18.11.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову без змін, як таке, що ухвалено при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 13.06.2024 приймали участь представники сторін.

Представник позивача (апелянта) підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити: рішення в оскаржуваній частині скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив в тому числі з підстав, викладених у відзиві, наполягав на необхідності залишення рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 04.02.2024 між Державним підприємством Міністерства оборони України Агенція закупівель у сфері оборони (Наказом Міністерства оборони України № 87 від 06.02.2024 Про питання державного підприємства Міністерства оборони України Агенція закупівель у сфері оборони змінено найменування на Державне підприємство Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ) (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю МІК (постачальник) укладено державний контракт (договір) про закупівлю № 16/02-24-РМ.

Згідно п. 1.1 договору, постачальник зобов`язується поставити замовнику костюм літній польовий (тип 1) з тканини тип 4, клас 7 (35810000-5: Індивідуальне обмундирування) (далі за текстом товар), найменування, перелік, характеристики, обсяг, код згідно з національним класифікатором ДК яких визначені в специфікації (додаток № 1), а замовник прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, отримувачами товару за договором є Об`єднані центри забезпечення Міністерства оборони України, до яких здійснюється постачання товару (далі отримувач) для задоволення нагальних потреб функціонування держави, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів країни.

Договір, згідно п. 1.4, виконується в рамках виконання бюджетної програми КПКВК 2101020 «Забезпечення Збройних Сил України, підготовка кадрів і військ, медичне забезпечення особового складу, ветеранів військової служби чи членів їхніх сімей, ветеранів війни».

У п. 2.1 договору визначено, що валютою цього договору є національна валюта України гривня. Загальна ціна договору та ціна за одиницю товару за цим договором визначається у специфікації (додаток № 1). Ціна товару включає в себе ціну матеріалів, виробництва та інші витрати, безпосередньо пов`язані з товаром, схоронністю, збереженням, охороною, транспортуванням, перевіркою товару на відповідність технічним вимогам, його лабораторним випробуванням. У ціну товару включені всі витрати постачальника, які він несе та може понести у зв`язку з виконанням обов`язків за договором.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що розрахунок за товар здійснюється у строк, передбачений у специфікації (додаток № 1), після його фактичного приймання отримувачем на підставі належним чином оформлених актів приймання товару за умов відсутності будь-яких зауважень до товару з боку замовника та/або отримувача.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору, постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару за цим договором у строк, визначений у специфікації (додаток № 1), або в строк, визначений замовником у заявці на поставку, складеній замовником за формою, визначеною у додатку № 2 до цього договору (надалі заявка на поставку товару). Поставка товару здійснюється постачальником однією або окремими партіями, які формуються відповідно до заявки на поставку товару та ростовки, визначеної у специфікації (додаток № 1).

Заявка на поставку товару, відповідно п. 4.3, подається замовником постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим договором, не менш ніж за 10 календарних днів до дати поставки, визначеної у специфікації (додаток № 1) або в заявках на поставку товару.

Згідно з п.п. 4.4 4.7 договору, поставка товару здійснюється на умовах Incoterms 2020, DDP склад отримувача (на території України, крім тимчасово окупованих територій, визначених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 № 309). Адреса пункту призначення (складу отримувача) визначається замовником в заявці на поставку товару. Право власності на товар переходить від постачальника до отримувача після прийняття отримувачем товару та підписання всіх документів згідно з розділом 6 цього договору.

У розділі 6 договору сторони врегулювали порядок поставки та приймання-передачу товару.

Пункт 6.1. Товар за кількістю поставляється отримувачу після приймального контролю (якості) представниками Центрального управління контролю якості Міністерства оборони України (далі представник Центрального управління).

Пункт 6.3. Разом з товаром постачальник надає замовнику, зокрема, 3 оригінали акта приймального контролю (якості) товару, що підтверджує одержання товару відповідної якості, що відповідає вимогам договору та який оформлений та підписаний відповідно до Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що затверджений наказом Міністерства оборони України 19.07.2017 № 375; оформлені та підписані отримувачем оголошення, повідомлення та посвідчення з вказанням фактичної кількості товару, що прийнятий на облік отримувачем, відповідно до додатку 1 та Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що затверджений наказом Міністерства оборони України 19.07.2017 № 375.

За умовами п. 6.4, приймання товару здійснюється після перевірки отримувачем, замовником особисто та/або з залученням третьої особи товару на відповідність технічним вимогам до даного виду товару та вимогам нормативної документації, та здійснення контролю за якістю товару.

Здійснення контролю за якістю товару регламентується додатком № 3 до цього договору та складається з наступних етапів: затвердження контрольного зразка; приймальний контроль товару за якістю (п. 6.5).

Згідно з п. 6.7 договору, після здійснення перевірки товару відповідно до пунктів 6.3, 6.4 договору, у разі відсутності зауважень отримувача до товару, постачальник та отримувач підписують акт приймання товару, що підтверджує перехід права власності на товар від постачальника до отримувача, та передають підписаний акт приймання товару на підпис замовнику, після чого замовник повертає належні примірники акту приймання товару постачальнику та отримувачу.

У пункті 8.2 договору встановлено, що в разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань.

У разі застосування пені постачальник зобов`язаний сплатити суму пені протягом 30 банківських днів від дати направлення замовником письмового повідомлення постачальнику. Пеня за несвоєчасне/неякісне постачання товару нараховується постачальнику за весь період прострочення до моменту належного виконання зобов`язання (п. 8.4).

Пунктом 13.1 договору встановлено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами та діє протягом строку, вказаного в специфікації (додаток № 1).

Додатком № 1 до договору є специфікація, в якій погоджено поставку товару (костюм літній польовий (тип 1) з тканини тип 4, клас 7) у кількості 70000 комплектів по ціні за одиницю: 1577,50 грн. без ПДВ на суму 132510000,00 грн. з ПДВ.

Пунктом 5 специфікації (у редакції додаткової угоди № 1 від 29.02.2024) передбачено, що відповідно до п. 4.1 договору строк поставки товару: 35000 комплектів до 31.03.2024, 35000 комплектів до 31.03.2024. Датою поставки товару вважається дата, вказана отримувачем у посвідченні, що оформлене та підписане відповідно до додатку 1 до Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що постачається для потреб Збройних Сил України (пункт 1 розділу ІІ), затвердженого наказом Міністерства оборони України від 19.07.2017 № 375, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2017 за № 1461/31329.

У п. 6 специфікації зазначено, що відповідно до п. 13.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30.04.2024, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, у тому числі в частині нарахування та сплати штрафних санкцій та поставки товару до повного виконання.

Згідно з заявкою на поставку № R000016 від 15.02.2024 позивач замовив у відповідача поставку товару (костюм літній польовий) у кількості 70000 комплекти (27959 комплекти - м. Київ, 10507 комплекти - м. Одеса, 10502 комплекти - м. Харків, 21032 комплекти - м. Хмельницький) на суму 132510000 грн. з ПДВ. Кінцевою датою поставки товару визначено 31.03.2024 включно.

Заявка була надіслана на електронну пошту відповідача 15.02.2024.

Згідно оголошення № 9, яке отримане 25.03.2024 уповноваженою особою (представником замовника/Центрального управління), 25.03.2024 пред`являються на приймальний контроль якості представнику структурного підрозділу Міністерства оборони України за договором від 09.02.2024 № 16/02-24-РМ товар: костюм літній польовий у кількості 21032 комплекти.

Згідно оголошення № 10, яке отримане 25.03.2024 уповноваженою особою (представником замовника/Центрального управління), 25.03.2024 пред`являються на приймальний контроль якості представнику структурного підрозділу Міністерства оборони України за договором від 09.02.2024 № 16/02-24-РМ товар: костюм літній польовий у кількості 21436 комплекти.

Згідно оголошення № 12, яке отримане 03.04.2024 уповноваженою особою (представником замовника/Центрального управління), 03.04.2024 пред`являються на приймальний контроль якості представнику структурного підрозділу Міністерства оборони України за договором від 09.02.2024 № 16/02-24-РМ товар: костюм літній польовий у кількості 3191 комплекти.

У цих оголошеннях зазначено, що продукція перевірена, відповідає ТС А01ХJ.33387422:2023 (01).

Відповідно посвідчення № 162/1, костюми літні польові завезені на в/склад (в/частину) НОМЕР_1 - 01.04.2024 у кількості 21436, прийняті на облік (в/частину) НОМЕР_1 - 01.04.2024.

Відповідно посвідчення № 103, костюми літні польові завезені на в/склад (в/частину) НОМЕР_2 - 01.04.2024 у кількості 21032, прийняті на облік ООВ - 01.04.2024.

Відповідно посвідчення № 191, костюми літні польові завезені на в/склад (в/частину) НОМЕР_1 - 08.04.2024 у кількості 3191, прийняті на облік (в/частину) НОМЕР_1 - 08.04.2024.

Між позивачем, відповідачем та представником Військової частини НОМЕР_2 підписано акт від 01.04.2024 № 103 приймання товару: костюмів літніх польових у кількості 21032 комплекти на суму 39813576,00 грн. з ПДВ. Зазначено про відсутність претензій по кількості та якості.

Між позивачем, відповідачем та представником Військової частини НОМЕР_1 підписано акт від 01.04.2024 № 162 приймання товару: костюмів літніх польових у кількості 21436 комплекти на суму 40578348,00 грн. з ПДВ, та акт від 08.04.2024 № 191 приймання товару: костюмів літніх польових у кількості 3191 комплекти на суму 6040563,00 грн. з ПДВ. Зазначено про відсутність претензій по кількості та якості.

Позивач на електронну пошту відповідача, вказану в договорі, надіслав претензію від 26.04.2024 № 2165/1515 про стягнення штрафних санкцій згідно з державним контрактом (договором) про закупівлю № 16/02-24-РМ від 09.02.2024 за порушення строків поставки товарів, згідно якої вимагав протягом 30 банківських днів з дати направлення даної претензії сплатити штрафні санкції в сумі 643582,14 грн. на вказані реквізити.

Відповідь на претензію в матеріалах справи відсутня, що і стало причиною виникнення спору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягнувши з відповідача на користь позивача пеню у сумі 181216,89 грн пені, натомість відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 401959,62 грн.

При цьому суд не знайшов підстав для зменшення неустойки, у задоволенні клопотання відповідача судом відмовляється.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційних скарг, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

03.06.2024 до Господарського суду Запорізької області через систему Електронний суд надійшла позовна заява Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю МІК про стягнення 643 582,14 грн. пені.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем встановлених державним контрактом (договором) про закупівлю № 16/02-24-РМ від 09.02.2024 строків поставки товарів.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування у справі є обставини укладання договору, факт поставки товару, наявність прострочення поставки та визначення її періоду, наявність підстав для застосування штрафних санкцій та їх розмір.

Так, відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі Договору - є господарськими, тому, згідно ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як передбачено ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі № 909/51/19 вказав, що ключовою рисою цивільного права є автономія волі сторін, яка знаходить своє втілення у принципі свободи договору.

Стаття 712 ЦК України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 910/8612/19).

Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ч. 1 ст. 663 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 4.1. Договору ПОСТАЧАЛЬНИК зобов`язаний здійснити поставку Товару за цим Договором у строк, визначений у Специфікації (Додаток №1), або в строк, визначений ЗАМОВНИКОМ у заявці на поставку, складеній ЗАМОВНИКОМ за формою, визначеною у Додатку №2 до цього Договору.

На виконання умов Договору Замовником направлено заявку на поставку № R000016 від 15.02.2024, відповідно до умов якої Постачальник зобов`язаний поставити Товар «Костюм літній польовий (тип 1) з тканини тип 4, клас 7» у кількості 70 000 (сімдесят тисяч) штук загальною вартістю 133 510 000 грн. 00 коп. до 31.03.2024 включно.

Пунктом 5 Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору, передбачено кількість товару та кінцева дата до, якої здійснюється поставка: «Кількість згідно з п. 1 цієї Специфікації до 31.03.2024 включно, але у будь-якому випадку в строк, визначений ЗАМОВНИКОМ у заявці на поставку Товару.

Відтак, строк постачання товару 31.03.2024 включно, як вказано в специфікації та заявці на поставку № R000016 від 15.02.2024.

В свою чергу, як передбачено п. 6.3. Договору разом з товаром постачальник надає замовнику, зокрема, 3 оригінали акта приймального контролю (якості) товару, що підтверджує одержання товару відповідної якості, що відповідає вимогам договору та який оформлений та підписаний відповідно до Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що затверджений наказом Міністерства оборони України 19.07.2017 № 375; оформлені та підписані отримувачем оголошення, повідомлення та посвідчення з вказанням фактичної кількості товару, що прийнятий на облік отримувачем, відповідно до додатку 1 та Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що затверджений наказом Міністерства оборони України 19.07.2017 № 375.

Так, наказом Міністерства оборони України від 19.07.2017 № 375 затверджено Порядок здійснення контролю за якістю речового майна, що постачається для потреб Збройних Сил України (надалі Порядок), який визначає процедуру здійснення контролю за якістю речового майна (далі - товар) на території України органом військового управління, уповноваженим на організацію та здійснення контролю за якістю товару (далі - орган контролю), що постачається для потреб Збройних Сил України за укладеними державним замовником, службами державного замовника, Об`єднаними центрами забезпечення Збройних Сил України (далі - замовник) державними контрактами (договорами), договорами про закупівлю речового майна (далі - договір) із вітчизняними та/або іноземними суб`єктами господарювання (далі - постачальник).

Відповідно до пункту 2 Розділу «І. Загальні положення» Порядку, у цьому Порядку терміни вживаються, в тому числі, у таких значеннях:

вхідний контроль - контроль матеріалів, призначених для виготовлення товару, який здійснюється постачальником;

приймальний контроль товару за якістю - контроль товару, за результатами якого приймається рішення щодо його придатності для постачання та (або) використання;

Контроль товару за якістю, відповідно до пункту 3 Порядку, здійснюється відповідно до ТС Міноборони або згідно з нормативною (технічною) документацією на товар (у разі відсутності ТС Міноборони) (далі - технічна документація), зазначеною в договорі.

6. Питання щодо здійснення контролю за якістю матеріалів, з яких виготовляється товар, та інші питання щодо здійснення контролю товару за якістю, не врегульовані цим Порядком, визначаються умовами договору.

Відповідно до Розділу «II. Вхідний контроль» Порядку

1. Для перевірки у випробувальній лабораторії відповідності матеріалів, що призначені для виготовлення товару, вимогам технічної документації постачальник до початку здійснення приймального контролю товару за якістю здійснює вхідний контроль. Результати лабораторних випробувань надаються представникам органу контролю під час здійснення приймального контролю товару за якістю.

2. Якщо за результатами вхідного контролю встановлено невідповідність матеріалів вимогам технічної документації, постачальник зобов`язаний замінити такі матеріали і повторно перевірити їх у випробувальній лабораторії на відповідність технічній документації та надати результати представникам органу контролю.

Згідно оголошення № 9, яке отримане 25.03.2024 уповноваженою особою (представником замовника/Центрального управління), 25.03.2024 пред`являються на приймальний контроль якості представнику структурного підрозділу Міністерства оборони України за договором від 09.02.2024 № 16/02-24-РМ товар: костюм літній польовий у кількості 21032 комплекти.

Згідно оголошення № 10, яке отримане 25.03.2024 уповноваженою особою (представником замовника/Центрального управління), 25.03.2024 пред`являються на приймальний контроль якості представнику структурного підрозділу Міністерства оборони України за договором від 09.02.2024 № 16/02-24-РМ товар: костюм літній польовий у кількості 21436 комплекти.

Згідно оголошення № 12, яке отримане 03.04.2024 уповноваженою особою (представником замовника/Центрального управління), 03.04.2024 пред`являються на приймальний контроль якості представнику структурного підрозділу Міністерства оборони України за договором від 09.02.2024 № 16/02-24-РМ товар: костюм літній польовий у кількості 3191 комплекти.

У цих оголошеннях зазначено, що продукція перевірена, відповідає ТС А01ХJ.33387422:2023 (01).

Відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, згідно частини 1 статті 77 ГПК України, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що оголошення складене за формою наведеною у додатку 1 до Порядку підтверджує повідомлення Постачальником Замовника про готовність партії товару, а не сам факт приймання товару або початку процесу приймання.

В свою чергу посвідчення, форма якого наведена в додатку 1 до Порядку підтверджує факт прийняття Товару. Інформація розміщена в посвідченні підтверджує, що товари, які постачаються за Договором завезено на в/склад (у в/ч).

Відповідно до посвідчення № 162/1 костюми літні польові завезені на в/склад (в/частину) А2788 - 01.04.2024 у кількості 21436, прийняті на облік (в/частину) НОМЕР_1 - 01.04.2024.

Відповідно до посвідчення № 103 костюми літні польові завезені на в/склад (в/частину) НОМЕР_2 - 01.04.2024 у кількості 21032, прийняті на облік ООВ - 01.04.2024.

Відповідно до посвідчення № 191 костюми літні польові завезені на в/склад (в/частину) НОМЕР_1 - 08.04.2024 у кількості 3191, прийняті на облік (в/частину) НОМЕР_1 - 08.04.2024.

Таким чином, саме, посвідчення, а не оголошення підтверджує факт поставки Товару, про що Сторонами зазначено у пункті 5 Специфікації (Додаток 1) до Договору, а підписання сторонами Акту приймання завершує етап приймання.

Згідно з статтею 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отже, на виконання положень статті 252 Цивільного кодексу України, сторони погодили, строк поставки визначений не кількістю календарних днів чи тижнів, а конкретною датою 31.03.2024, і при отриманні заявки у Відповідача була можливість визначена умовами Договору, протягом двох календарних днів з дня отримання заявки надати вмотивоване заперечення проти строків, однак цього не було зроблено.

А тому, посилання суду в оспорюваному рішенні на положення частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, є необґрунтованим та не узгоджується з досягнутими між сторонами домовленостями.

Як слідує з матеріалів справи, всупереч умовам договору, доставка товару виконана Відповідачем трьома партіями з порушенням кінцевого строку, а саме:

- партія в розмірі 21 032 шт. 01.04.2024, що підтверджується Актом № 103 приймання товару та посвідченням від 01.04.2024 №103;

- партія в розмірі 21 436 шт. 01.04.2024, що підтверджується Актом № 162 приймання товару та посвідченням від 01.04.2024 № 162/1;

- партія в розмірі 3191 шт. 08.04.2024, що підтверджується Актом № 191 приймання товару та посвідченням від 08.04.2024 № 191.

За приписами ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За визначенням ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України, в силу якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У пункті 8.2 договору встановлено, що в разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань.

Відповідачем не спростовано факт неналежного виконання останнім прийнятих на себе зобов`язань за умовами договору щодо своєчасної поставки товару, що є підставою для притягнення його до відповідальності у вигляді сплати неустойки.

Позивач розрахував пеню таким чином:

- за актом № 103 від 01.04.2024 на суму 39 813 576,00 грн. за 1 день прострочення, де пеня складає 199 067,88 грн.

- за актом № 162 від 01.04.2024 на суму 40 578 348,00 грн. за 1 день прострочення, де пеня складає 202 891,74 грн.

- за актом № 192 від 08.04.2024 на суму 6 040 563,00 грн. за 8 днів прострочення, де пеня складає 241 622,52 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі № 910/1265/17 саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум. Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум. Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоб суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач мав здійснити поставку товару 01.04.2024. За актами №№ 103, 162 поставка була здійснена саме 01.04.2024, тобто, у строк, встановлений договором. У зв`язку з відсутністю порушення відповідачем строку поставки товару, пеня за цими актами в загальній сумі 401959,62 грн. заявлена позивачем неправомірно.

Також, суд не погодився з розрахунком пені позивача за актом № 192, оскільки відповідач прострочив поставку товару за актом № 192 від 08.04.2024 на 6 днів (з 02.04.2024 по 07.04.2024), а не на 8 днів, як вважає позивач. День виконання відповідачем зобов`язання 08.04.2024 не є днем прострочення.

Натомість апелянт зазначає, що враховуючи, що положеннями Цивільного кодексу України встановлено, початок перебігу строку, а Господарським кодексом України встановлено лише обмеження строку нарахування штрафних санкцій, то керуючись нормами статті 8 Цивільного кодексу України, до періоду нарахування штрафних санкцій застосовують приписи статті 129 Податкового кодексу України, якими визначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язання, включаючи день виконання такого зобов`язання.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника, позаяк нарахування пені врегульовано Цивільним та Господарським кодексами України, а Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, що не має відношення до правовідносин, які виникли між сторонами.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, проведений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум пені є таким, що не відповідає вимогам частині 2 статті 251, частині 2 статті 252, статті 253, частини 1 статті 255, частині 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені вище норми закону свідчать про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення платежу, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17, від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18.

Отже, виходячи з правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №927/1091/17 та від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18 день фактичної передачі товару покупцеві не може вважатись днем, протягом якого не виконувалось зобов`язання (днем прострочення зобов`язання), адже день поставки товару вважається днем припинення зобов`язання постачальника по приписам ст.ст. 559, 664 ЦК України.

Однак, проведений позивачем розрахунок пені не відповідає наведеним вимогам, адже проведено з урахуванням дня, в якому відбулася поставка товару, що суперечить нормам чинного законодавства.

В той же час, апеляційним судом зауважується на встановленій вище безпідставності застосування господарським судом положень ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України та не врахуванні визначення сторонами кінцевої дати поставки до 31.03.2024 (включно).

Тобто поставка товару 01.04.2024 та 08.04.2024 лежить поза межами погоджених строків та є простроченням з боку відповідача.

Проте, у визначенні правильного розрахунку штрафних санкцій слід виходити з тлумачення умов п. 8.2. Договору в якому сторони керуючись ч. 4 ст. 231 ГК України встановили як розмір так і порядок нарахування пені. Так, в разі порушення строку поставки, (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі.

При цьому одночасно сторонами обумовлено, що пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань.

Слід зауважити, що правове регулювання спірних правовідносин може бути нечітким, спірним або взагалі відсутнім, через що Верховний Суд подекуди звертається до усталених протягом століть правових доктрин, які стисло та влучно сформульовані у вигляді латинських висловів.

У даному випадку суд вважає за необхідне звернутися до правової доктрини - contra proferentem, за якою слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав (див. постанову Верховного Суду від 19.12.2023 у справі № 925/1205/22).

Відтак, зважаючи на те, що день фактичного виконання не може включатися до часу прострочення виконання зобов`язання при здійсненні розрахунку розміру пені, оскільки відповідний розрахунок здійснюється у днях, протягом яких не виконувалось (не було виконане) зобов`язання з поставки товару, нарахування за весь день (24 години) прострочення, а здійснення фактичної поставки в даний день виключає правомірність нарахування пені за 24 години цього дня, позаяк згідно п. 8.2. Договору такі нарахування можуть здійснюватися лише за кожен повний день прострочення, колегія суддів не вбачає наявність правових підстав для застосування пені на дату поставки товару та вважає такі нарахування безпідставними.

Таким чином, встановивши, що за актами №№ 103, 162 поставка була здійснена 01.04.2024, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що пеня за цими актами в загальній сумі 401 959,62 грн. заявлена позивачем неправомірно.

Звідси, належить також частково визнати обґрунтованим твердження суду про помилковість розрахунку пені позивача за актом № 192, оскільки відповідач прострочив поставку товару за актом № 192 від 08.04.2024 на 7 днів (з 01.04.2024 по 07.04.2024), а не на 8 днів, як вважає позивач. День виконання відповідачем зобов`язання 08.04.2024 не є днем прострочення.

Пеня за актом № 192 від 08.04.2024 на суму 6 040 563,00 грн. за 7 днів прострочення складає 211 419,71 грн., яка належить до стягнення з відповідача на користь позивача. У стягненні пені в решті за актом № 192 судом відмовляється в зв`язку з необґрунтованістю позову в цій частині.

Відтак, загальна сума пені, яка належить до стягнення з відповідача, складає 211 419,71 грн.

Окрім того, варто зазначити, що відповідач просив зменшити розмір неустойки на 90%. Аналогічне клопотання викладене ним у відзиві на апеляційну скаргу.

В обґрунтування клопотання посилався на те, що покупець не зазнав ніяких збитків або шкоди у зв`язку з нібито несвоєчасною поставкою по договору, стягнення неустойки в заявленому розмірі є невідповідними наслідкам порушення, наявність і негативний характер яких покупцем навіть не доведена. Така ситуація має винятковий характер, ТОВ "МІК" позиціонується як добросовісний постачальник. Постачальник виконує свою роль у підтриманні галузі обороноздатності держави. Зобов`язання було на 100% виконаним, як вважає, без суттєвого прострочення (2 дні прострочення). Постачальник знаходиться в м. Запоріжжі, яке включено до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), тому діяльність постачальника часто страждає від позапланового відключення електроенергії і ракетних обстрілів в цілому по місту, що може ставати причиною неналежного виконання своїх зобов`язань. Постачальник за власні кошти без передоплати від покупця поставив покупцю весь товар по договору, тому стягнення неустойки матиме негативні наслідки для діяльності постачальника, фінансовий стан якого є незадовільним (за 1 квартал 2024 прибуток ТОВ МІК складає лише 504 тис.грн., що є сукупним доходом за останній звітний період. Тобто, сума неустойки більше в декілька десятків разів, ніж прибуток ТОВ МІК. ТОВ «МІК» зазнало значні втрати майна, розташованого у власній і орендованій нерухомості після воєнного вторгнення Російської Федерації у 2022 році (м. Оріхів, м. Мелітополь, м. Токмак). Відповідач щомісячно несе значні витрати на оплату податків для поповнення державного бюджету України; ТОВ МІК прийняло значну кількість працівників, яких необхідно забезпечувати заробітною платою, з якої, у свою чергу, оплачуються обов`язкові збори до державного бюджету України. ТОВ «МІК» вже мало досвід позитивного вирішення питання зменшення неустойки на 90% в межах справ № 908/2651/19, № 908/2704/19, № 908/1541/19.

Необхідно акцентувати увагу на тому, що неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно ч. 1 ст. 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту ст. 233 ГК України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Згідно зі ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду, котрий при цьому користується доволі широкою дискрецією. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зменшення неустойки є правом, а не обов`язком суду.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 викладено такий правовий висновок: якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Як встановлено судом, відповідачем було допущено прострочення строків виконання зобов`язання з поставки продукції за актом № 192 від 08.04.2024 на 7 днів, внаслідок чого пеня складає 211 419,71 грн.

Суд не вважає розмір цієї пені несправедливим.

При цьому товар, що поставлявся відповідачем, призначений для задоволення нагальних потреб функціонування держави, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів України (п. 1.2 договору).

Наразі, в умовах впровадженого в Україні воєнного стану, всі ресурси мають бути направлені в першу чергу на обороноздатність України для відсічі російської агресії.

Укладаючи договір 04.02.2024, тобто після введення воєнного стану в Україні 24.02.2022, відповідач, як постачальник товару, мав розуміти та передбачати всі ризики настання для нього несприятливих обставин, та, враховуючи призначення товару, сприяти якнайшвидшому виконанню зобов`язань зі свого боку.

До того ж, у п. 10.1 договору зазначено, що сторони свідомо укладають договір, який буде виконуватися протягом строку дії офіційно встановленого і визнаного воєнного стану.

Посилання на поставку товару без попередньої його оплати судом до уваги не приймається, оскільки умовами договору не визначено сплати замовником попередньої оплати.

Щодо значних втрат майна, розташованого у власній та орендованій нерухомості відповідача, то, як слідує з наданих відповідачем доказів, захоплення майна сталося у 2022 та 2023 роках, тобто до укладення договору, та на момент його укладення відповідачу були відомі стан та склад його виробничих потужностей.

ТОВ МІК згідно Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 1 квартал 2024 року, не є збитковим, прибуток становив 504 тис.грн.; за аналогічний період попереднього року збиток також був відсутній, прибуток склав 42 тис.грн. Тобто, у 2024 році спостерігається тенденція зростання прибутковості.

Відповідачем не наведено обставин та не надано доказів, які б підтверджували неможливість виконання зобов`язання відповідача з поставки товару в установлений договором строк.

За приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення неустойки, та відмовляє у задоволенні клопотання відповідача.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що господарський суд дійшов правильного висновку про те, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, однак неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні питання щодо обчислення та розрахунку пені внаслідок прострочення поставки (з урахуванням погоджених сторонами умов щодо нарахування пені).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

Слід зауважити, що ТОВ "Нафтогазові технології" у своїй апеляційній скарзі просило суд скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 у справі №908/1608/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ «МІК» на користь ДП Міністерства оборони України «Державний оператор тилу» 462 365,25 грн пені та 5 548,39 грн судового збору.

З огляду на межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, визначені положеннями ст. 269 ГПК України, та враховуючи все вищевикладене, апеляційну скаргу належить задовольнити частково: оскаржуване рішення змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 211 419,71 грн пені. В іншій частині вимог судом відмовляється.

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 129 ГПК України).

Як визначено ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на результат апеляційного перегляду оскаржуваного рішення та фактичного вирішення справи, на підставі приписів ст. 129 ГПК України суд змінює розподіл судових витрат стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позову в розмірі 2 537,04 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 3 805,51 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 у справі № 908/1608/24 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 у справі № 908/1608/24 змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю МІК (вул. Північне шосе, буд. 69-А, м. Запоріжжя, 69006; ) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України ДЕРЖАВНИЙ ОПЕРАТОР ТИЛУ (вул. Дегтярівська, буд. 13/24, м. Київ, 04119; ) 211 419,71 грн пені та судовий збір за подання позову в розмірі 2 537,04 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 3 805,51 грн, про що видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В решті рішення Господарського суду Запорізької області від 19.08.2024 у справі №908/1608/24 залишити без змін.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 28.05.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко