Позивачами були заявлені вимоги про:
- визнання недійсними рішень загальних зборів Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької Єпархії Української Православної церкви", оформлених протоколом № 1 від 02.02.2019 та № 2 від 16.02.2019;
- визнання недійсним статуту Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України" у новій редакції, затвердженого рішенням загальних зборів, оформленим протоколом № 2 від 16.02.2019;
- визнання протиправним та скасування наказу начальника Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації від 09.06.2021 № 33 про реєстрацію статуту Релігійної громади Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів-Подільської єпархії Української Православної церкви" в новій редакції;
- зобов`язання Вінницької обласної державної адміністрації скасувати наказ начальника Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації від 09.06.2021 № 33 про реєстрацію статуту Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці м. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів-Подільської єпархії Української Православної церкви" у новій редакції;
- скасування запису про державну реєстрацію від 12.07.2021 відомостей про Релігійну організацію "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України", що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- зобов`язання Вінницької обласної державної адміністрації скасувати запис про державну реєстрацію від 12.07.2021 відомостей про Релігійну організацію "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України", що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та привести у відповідність до відомостей статут Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів-Подільської єпархії Української Православної церкви" в попередній редакції.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з указаним рішенням, Релігійна організація "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України" 18.08.2022 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2023, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.

За результатами розгляду апеляційної скарги більшістю голосів суддів було прийнято постанову про часткове задоволення апеляційної скарги Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України". Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 в частині пунктів 4, 5, 6, 7 та ухвалено в цих частинах нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про:

- визнання протиправним та скасування наказу начальника Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації від 09.06.2021 № 33 «Про реєстрацію статуту релігійної громади Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів - Подільської єпархії Української Православної Церкви у новій редакції (ідентифікаційний код 38262554), із змінами, згідно Наказу № 44 від 19.07.2021 «Про внесення змін до наказу Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації від 09.06.2021 № 33»»;

- зобов`язання Вінницької обласної державної адміністрації скасувати наказ начальника Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації від 09.06.2021 № 33 «Про реєстрацію статуту Релігійної громади Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів - Подільської єпархії Української Православної церкви у новій редакції (ідентифікаційний код 38262554), із змінами, згідно Наказу № 44 від 19.07.2021 «Про внесення змін до наказу управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації від 09.06.2021 № 33»;

- скасування запису про державну реєстрацію № 001000422 від 12.07.2021 змін відомостей про Релігійну організацію "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької Єпархії Української Православної церкви" (ідентифікаційний код 38262554), які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

- зобов`язання Вінницької обласної державної адміністрації скасувати запис про державну реєстрацію № від 12.07.2021 відомостей про Релігійну організацію "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької Єпархії Української Православної церкви" (ідентифікаційний код 38262554), які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та привести у відповідність до відомостей статут Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької Єпархії Української Православної церкви" в попередній редакції.

Скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 в частині пунктів 8, 9, 11, 12 (щодо розподілу судових витрат).

В частині пунктів 2 та 3 (визнання недійсними рішень загальних зборів та визнання недійсним статуту) рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 - залишено без змін.

При прийнятті зазначеної постанови в частині залишення без змін оскаржуваного рішення мною, Алдановою С.О. , висловлюється окрема думка наступного змісту.

До регулювання спірних правовідносин застосовуються як загальні норми, котрі визначають основи корпоративних правовідносин, так і спеціальні, які детермінують правові засади реалізації свободи совісті і діяльності релігійних організацій.

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Корпоративні права учасників товариства є об`єктом судового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 57 ГК України установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) суб`єкта господарювання. За змістом ч. 2 ст. 20 ГК України статут юридичної особи є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов`язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в подальшому - Закон) релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Положеннями ст. 8 цього Закону визначено, що релігійна громада є місцевою Релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюються загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому ст. 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого ст. 18 цього Закону.

Таким чином законодавством в узагальненому виразі передбачено можливість релігійної організації самостійно визначати підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.

Поряд з цим згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" правоздатність релігійної організації визначає її статут (положення), який підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.

Стаття 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Разом з тим, Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади, їх обліку, а залишає вирішення цього питання самій громаді.

Так, Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, яка має враховуватись в силу норм частини четвертої статті 300 ГПК, здійснивши аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", зробила такі висновки:

"Законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях:

1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами;

2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади;

3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:

- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;

- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 зазначено, що стаття 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" жодним чином не обмежила чи перешкодила релігійній організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління. З точки зору статті 9 Конвенції застосованої разом зі статтею 11, це були рішення, які лежать в площині приватного права та які не мають бути об`єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують прав інших осіб, чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції. Іншими словами, держава не може зобов`язати легально існуюче приватно-правове об`єднання прийняти нових та виключити обраних членів. Втручання такого роду суперечитиме свободі релігійних об`єднань вільно регулювати свою поведінку та вільно вести свої справи (пункти 146, 150 вказаного рішення Європейського суду з прав людини).

У вищезазначеному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказав, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів.

Крім цього, у пунктах 52, 147, 151 рішення у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 зазначено, що Верховний Суд України у складі трьох суддів відхилив касаційну скаргу громади-заявника, тому що положення статуту Парафії суперечили відповідному законодавству. Колегія також зазначила, що положення статуту відносно фіксованого членства суперечили законодавству, оскільки не дозволяли більшості релігійної групи проявляти свої релігійні переконання шляхом участі в управлінні церковними справами. Зокрема, Верховний Суд України зазначив: "...статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству. Оскільки діюче законодавство не передбачає обов`язкового чи іншого фіксованого членства віруючих даного віросповідання, в правовому значенні парафіяльні збори та загальні збори релігійної громади є поняттями тотожними, судова колегія виснувала, що пункти 2.12, 2.13 статуту не повністю відповідають діючому законодавству, що призвело до фактичного усунення від вирішення статутних питань більшості релігійної громади і порушення їх права на віросповідання". Європейський суд з прав людини визнав, що не є "належними та достатніми" висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 21 квітня 2000 року, що вимога "фіксованого членства" в релігійній організації не була закріплена законодавчо та що "збори парафіян" та "загальні збори релігійної групи" збігаються за значенням, і, таким чином, що права більшості релігійної групи та їх права на віросповідання були порушені. Суд вважав, що внутрішня організація Парафії чітко визначена статутом. Органи державної влади, включно з судами, знехтували цією внутрішньою структурою Парафії як приватно-правового об`єднання, зазначивши, що відповідна релігійна група була лише меншістю з "постійного складу релігійної групи", яка складалась близько з 300 осіб, які не були запрошені взяти участь в Парафіяльних зборах, хоча вони й є частиною групи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 зазначила, що в питанні наявності порушеного права, що є підставою для звернення до суду, необхідно враховувати, що право на свободу віросповідання включає забезпечення вільної можливості сповідувати свою релігію, дотримуватися релігійної практики та релігійних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими єдиновірцями.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові виходила з того, що: законодавець у частині восьмій статті 8 Закону закріпив правило, спрямоване на захист права на свободу віросповідання частини громади, яка не згідна з рішенням про зміну підлеглості: вона має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Тому далі Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що самим визнанням державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях з тих підстав, на які вказує позивач, не може порушуватись право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 виснувала, що завданням суду є визначення того, чи заходи, вжиті на національному рівні, є виправданими та пропорційними, а також наскільки виправданим є втручання суду у внутрішні справи релігійної громади.

Місцевий господарський суд розглянувши спір дійшов висновку про задоволення позовних вимог на підставі того, що загальні збори релігійної громади, рішення яких оформлено протоколами № 1 від 02.02.2019 та № 2 від 16.02.2019, були проведені з порушенням процедури, визначеної чинною редакцією статуту Релігійної організації Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», не уповноваженими особами, та вказані протоколи оформлені не у відповідності до вимог статуту.

Як вбачається з матеріалів справи, на час проведення загальних зборів Релігійної організації «Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви», оформлених спірними протоколами, діяв статут релігійної організації, прийнятий установчими зборами (протокол зборів № 1 від 16.02.2014), затверджений керуючим Могилів-Подільською єпархією Української Православної Церкви Архиєпископом Могилів-Подільським і Шаргородським Агапієм та зареєстрований наказом начальника Управління у справах національностей та релігій облдержадміністрації 28.02.2014 № 12.

Зі змісту статуту релігійної організації у редакції від 28.02.2014 не слідує порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади. Натомість умовами п. 1.3 статуту встановлено, що членами парафії є православні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість статуту УПЦ та даного статуту, регулярно відвідують богослужіння і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє участь у богослужбовому житті.

Також жодного порядку обліку членів релігійних організацій не містить і Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації». Тоді як в силу положень вказаного Закону особи, які так чи інакше беруть участь у житті релігійної громади, вважають себе належними до неї, не підпадають під обмеження, встановлені статутами (положеннями) релігійних громад, можуть бути членами релігійної громади.

Отже, будь-яка православна особа, яка є віруючою, відвідує церковні богослужіння і проживає у с. Вербовець, може бути членом релігійної громади Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів-Подільської єпархії Української Православної Церкви.

Таким чином, як вірно було зауважено в апеляційній скарзі, відсутні жодні правові підстави вважати, що збори релігійної громади Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Могилів-Подільської єпархії Української Православної Церкви, оформлені протоколами № 1, що відбулися 02.02.2019 та № 2, що відбулися 16.02.2019, на яких, зокрема, прийнято рішення змінити підлеглість у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади, зміни назви релігійної організації, та прийнято статут релігійної громади у новій редакції, відбулися в порушення вимог чинного законодавства чи положень чинного на момент їх проведення статуту, адже вони могли скликатися будь-ким із членів громади, що так і відбулося, а рішення приймалися загальними зборами релігійної громади, як то передбачає ст. 8 Закону. При цьому рішення були прийняті більше ніж 2/3 від усіх присутніх (за рішення загальних зборів, оформлених протоколом № 1 від 02.02.2019 проголосували 91 особа із 107 присутніх, за рішення загальних зборів оформлених протоколом № 2 від 16.02.2019 проголосували 73 особи із 73 присутніх). Тобто, позивачами не наведено жодних порушень чинного законодавства чи статуту, які б знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. Водночас, частина жителів с. Вербовець вирішила добровільно змінити канонічну приналежність, перейшовши до ПЦУ, чим виразили своє право на свободу віросповідування, необхідне у демократичному суспільстві.

Доводи позивачів про те, що збори 02.02.2019 та 16.02.2019 були проведені фактично як збори територіальної громади, яка не уповноважена вирішувати питання релігійного характеру є лише припущеннями, що не підтверджені належними доказами.

Також необґрунтованими є доводи позивачів про те, що відповідні дії щодо зміни підлеглості суперечать статуту у попередній редакції, що стосується членства у релігійній громаді, оскільки, в силу п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи" від 17 січня 2019 року статути (положення) релігійних організацій мають бути приведені у відповідності до цього Закону упродовж одного року з дня набрання ним чинності. До приведення статутів (положень) у відповідність із цим Законом релігійні організації керуються положеннями діючих статутів (положень) у частині, що не суперечить цьому Закону.

При цьому має враховуватись, що у випадку невідповідності положень статуту нормам законодавства мають застосовуватись положення закону, які мають вищу юридичну силу.

Процедура зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях регулюється виключно Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», а не статутом релігійної громади, при цьому рішення релігійної громади, яке прийняте на загальних зборах щодо зміни канонічної підлеглості Закон не ставить в залежність від його затвердження будь-якою особою чи органом.

З огляду на вищевикладене констатую, що в даному випадку положення статуту у редакції від 28.02.2014 суперечать вищевказаним нормам Законів, оскільки позбавляють виключного права релігійної громади на власний розсуд приймати рішення про зміну підлеглості передаючи дане право єпархіальному архієрею, керуючому єпархією УПЦ, що в даному випадку розцінюється як обмеження права особи на вільне волевиявлення та свободу віросповідання, тому застосовуватися мав Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Згідно п.п. 2.6, 2.10, 2.11, 2.13, 5.1 статуту парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з парафіяльною радою або, за розпорядженням єпархіального архієрея благочинним або іншим уповноваженим представником єпархіального архієрея у міру потреби, але не рідше ніж один раз на рік. Парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності на них не менше 2/3 від числа членів парафіяльних зборів. Протокол парафіяльних зборів підписується настоятелем, секретарем та п`ятьма членами зборів, які обираються для цього. Протокол парафіяльних зборів затверджується єпархіальним архієреєм і тільки після цього ухвалені рішення набувають чинності. Зміни і доповнення до цього статуту вносяться на розгляд парафіяльних зборів уповноваженими представниками парафії виключно з письмової згоди єпархіального архієрея і реєструються в тому ж порядку, що і статут.

Як вже зазначалось, відповідно до приписів ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Таким чином, право відповідача на зміну канонічної підлеглості, яке мало місце 02.02.2019 та 16.02.2019, шляхом внесення відповідних змін до статуту релігійної громади на підставі рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту, які ухвалені загальними зборами релігійної громади, скликаними її членами закріплено в ст. 8 Закону .

Аналіз зазначених положень Закону, вказує на те, що рішення про зміну підлеглості релігійної громади та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється на загальних зборах цієї громади саме у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 8 вказаного Закону.

Більше того це питання належить до виключної компетенції загальних зборів громади.

Жоден суб`єкт (включно із священнослужителем чи органами управління громади) не може позбавити загальні збори права прийняти рішення щодо зміни підлеглості релігійної громади.

Положення Закону передбачають, що загальні збори релігійної громади можуть бути скликані членами цієї громади, які бажають змінити її канонічне підпорядкування (щонайменше дві особи) (ч.ч. 2, 3 статті 8 Закону). Тобто, Закон не передбачає й не надає особливих повноважень у справі скликання таких зборів священнослужителям.

Враховуючи зазначене та беручи до уваги, що у випадку невідповідності положень статуту нормам законодавства мають застосовуватись положення закону, які мають вищу юридичну силу, вважаю, що наведені вище пункти статуту також не відповідають вимогам Закону і не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Поряд із цим, оцінюючи протокол № 1 парафіяльних зборів релігійної організації Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької єпархії Української Православної Церкви від 26.01.2019, на котрий посилаються позивачі, і за змістом питання № 4 якого 32 особи висловили від імені релігійної громади вірність Українській Православній Церкві на чолі з Предстоятелем - Блаженнійшим ОСОБА_5, Митрополитом Київським та всієї України, відтак були проти зміни канонічної підлеглості, варто зазначити, що вказаний доказ не підтверджує обґрунтованість позовних вимог та не спростовує висновків загальних зборів релігійної громади проведених 02.02.2019 та 16.02.2019. Окремо враховується й те, що за змістом вказаного протоколу № 1 від 26.01.2019 на зборах були присутні 32 члени релігійної громади, згідно списку (додаток № 1 до протоколу). Разом з тим у додатку № 2 до протоколу №1 від 26.01.2019 міститься список віруючих людей у кількості 111 осіб. Тобто у протоколі містяться відомості, які є суперечливими, а тому він ставиться під сумнів.

Водночас, визначальним в даному випадку є долучений до матеріалів справи лист Вербовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області від 18.06.2019 № 2-9-84, згідно якого сільський голова ОСОБА_4 повідомив, що 46 громадян, які включені до додатку № 2 протоколу парафіяльних зборів від 26.01.2019 на території с. Вербовець не зареєстровані та не проживають. Разом з тим, згідно листа старости Мурованокуриловецької сілищної ради Могілів-Подільського району Вінницької області В. Мількевич від 12.11.2021 № 54 станом на лютий-березень 2019 року в с. Вербовець були зареєстровані та проживали громадяни зазначені в списках доданих до протоколів №№ 1, 2 від 02.02.2019 та від 16.02.2019 загальних зборів членів релігійної громади.

Щодо посилань позивачів на ту обставину, що оскаржувані рішення приймались не членами релігійної організації с. Вербовець, оскільки збори проводились за участі представників інших конфесій, то відповідні твердження є невмотивованими, з огляду на недоведеність позивачами наявності інших діючих релігійних громад на території с. Вербовець.

Відтак, на моє переконання, помилковими є твердження місцевого господарського суду стосовно того, що релігійною громадою с. Вербовець не дотримано положень статуту в редакції від 2014 року під час процедури зміни підлеглості у канонічних та релігійних питаннях, оскільки ці питання регулюються виключно ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в редакції Закону № 2673-VIII від 17.01.2019, тоді як статут релігійної громади с. Вербовець в редакції від 2014 року не приведений у відповідність до змін, які відбулися в законодавстві 17.01.2019.

Отже, враховуючи, що позивачами не підтверджено та не надано доказів, що прийняті рішення 02.02.2019 та 19.02.2019 релігійної організації «Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької Єпархії Української Православної церкви», оформлені протоколами № 1 та № 2 суперечать чинному законодавству та прийняті з порушеннями, з огляду на зміст та обґрунтування позовної вимоги та відсутність будь-яких інших доказів, які б спростовували волевиявлення членів релігійної громади змінити канонічну підлеглість, відсутність доказів суперечності статуту у новій редакції нормам законодавства, - відсутніми були підстави для визнання недійсними спірних рішень загальних зборів релігійної громади та визнання недійсним статуту Релігійної громади Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Вінницької Єпархії Української Православної церкви.

Крім того, в обґрунтування позову, ОСОБА_2 (який був настоятелем відповідача-2, що вбачається з протоколу № 1 від 26.01.2019) та ОСОБА_1 (яка була членом парафіяльної ради відповідача-2 та ревізійної комісії), посилалися на те, що оскаржуваними рішеннями та статутом було грубо порушено їх право та інших прихожан на свободу сповідувати свою релігію та на свободу совісті та релігії.

Щодо вказаного обґрунтування позову необхідно зазначити таке.

Взаємовідносини церкви й держави визначаються Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Правовою формою цих відносин є режим відокремлення держави від церкви.

Статтею 35 Конституції України встановлено, що церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Однією із особливостей ставлення держави до церкви (релігійних організацій) та законодавчі положення, які характеризують правовий зміст відокремлення церкви від держави в Україні, є те, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, тобто держава не втручається і не забороняє діяльності конфесійних організацій, якщо останні не порушують чинного законодавства, не посягають на життя, здоров`я, гідність особи, права інших громадян та організацій тощо.

Європейським судом з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» досліджувалися питання щодо наявності втручання у право на свободу віросповідання скаржника, відповідності цього втручання закону, а також те, чи переслідувало втручання легітимну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві.

У вказаному рішенні встановлено, що за результатами розгляду спору в межах національної судової процедури було порушено ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, витлумачену у світлі п. 1 ст. 6 та ст. 11 Конвенції.

Надаючи тлумачення статей 9 та 11 Конвенції в контексті обмеження передбачених ними прав, Європейський суд з прав людини визнав, що в демократичному суспільстві дійсно може виникнути необхідність обмежити свободу віросповідання задля узгодження інтересів різних релігійних груп.

Зі змісту п. 2 ст. 9 Конвенції вбачається, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише обмеженням, встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні у справі «Коккінакіс проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, як визначено у ст. 9 Конвенції, свобода думки, совісті та релігії виступає однією з підвалин «демократичного суспільства» у значенні, що вживається у п. 31 Конвенції. Основоположний характер прав, гарантованих його п. 1 ст. 9 Конвенції, знаходить своє відображення, зокрема, у формулюванні параграфа, що передбачає обмеження на них. На відміну від других параграфів статей 8, 10 і 11 Конвенції, які охоплюють права, що перераховуються в перших параграфах цих статей, у другому параграфі ст. 9 Конвенції згадується лише про «свободу сповідувати релігію чи переконання» (п. 33).

Перелік таких обмежень, за вказівкою Європейського суду у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України», є вичерпним, вони мають чітко тлумачитись в межах обмеженої самостійної оцінки, наданої державі, і лише переконливі та нездоланні причини можуть виправдовувати запровадження таких обмежень. При цьому держава має незначні межі для власної самостійної оцінки в цих питаннях.

Таким чином, при вирішенні спору по суті національні суди мали дослідити, чи було втручання у право на свободу віросповідання необхідним у демократичному суспільстві, тобто здійсненим в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, здійснюючи правову оцінку обставин справи, суди повинні спиратися на положення ст. 9 Конвенції, а також на прецедентне право Європейського суду, що є джерелом тлумачення вказаної статті, надаючи її приписам більш конкретного характеру (аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 598/157/15-ц).

Згідно з матеріалами справи 02.02.2019 та 16.02.2019 на загальних зборах релігійної громади с. Вербовець приймалось рішення лише про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної громади та перехід під канонічне підпорядкування Православної церкви України, про зміну назви релігійної організації, про внесення змін до статуту релігійної організації шляхом прийняття його в новій редакції. При цьому, будь-якого рішення щодо відвідування храму на вказаних зборах не приймалось. Доказів заборони для вірян відвідувати храм в с. Вербовець матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не були позбавлені можливості сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах, навчатися релігії (на зборах не приймалось будь-якого рішення про заборону їм відвідувати храм чи про заборону на свободу віросповідання). Окрім того, відповідно до п. 8 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» частина громади, не згодна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Встановивши вказане, врахувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 598/157/15-ц, на мою думку безпідставними є посилання позивачів на втручання у їх право на свободу віросповідання, чим вони, серед іншого, обґрунтовують свій позов в частині визнання недійсним статуту.

Крім того, близькі за змістом правові висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 902/1283/21, від 04.09.2024 у справі № 902/1043/21, Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21.

Отже, з урахуванням наведеного в цілому, висновки апеляційного господарського суду про залишення без змін рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 в частині пунктів 2 та 3 (визнання недійсними рішень загальних зборів та визнання недійсним статуту) є передчасними.

При цьому, в межах часткового задоволення апеляційної скарги Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 в частині пунктів 4, 5, 6, 7 (про визнання незаконним і скасування наказу, визнання незаконним та скасування реєстраційних дій щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу) і ухвалення в цих частинах нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважаю, що вмотивованими є висновки колегії суддів у справі в цих межах.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі № 910/12099/21 належало задовольнити повністю, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Вінницької обласної державної адміністрації, Релігійної організації "Релігійна громада Храму Покрови Пресвятої Богородиці с. Вербовець Мурованокуриловецького району Православної церкви України", Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про визнання недійсними рішень загальних зборів, визнання недійсним статуту, визнання протиправним та скасування наказу, скасування запису про державну реєстрацію і зобов`язання скасувати запис про державну реєстрацію в попередній редакції - в повному обсязі.

Суддя

Північного апеляційного

господарського суду С.О. Алданова

"23" травня 2025 р.