ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/5247/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради (,73000, м. Херсон, просп. Незалежності (Ушакова), буд. 37)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СТО "Буковина. ЛТД" (, 73000, м. Херсон, вул. Куліша, буд. 13)

про стягнення 36329,93 грн.

Позивач Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СТО "Буковина. ЛТД" про стягнення 36329,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договорів про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.12.2024 позовну заяву Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; вирішено інші процесуальні питання.

17.12.2024 Господарським судом Одеської області до відділення Укрпошти "Одеса 65119" було передано поштову кореспонденцію для її відправлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТО "Буковина. ЛТД" -73000, м. Херсон, вул. Куліша, буд. 13.

Вищевказане поштове відправлення повернулось до суду як не вручене з відміткою поштового відділення - за закінченням терміну зберігання.

Ухвалою суду від 11.02.2025, враховуючи необхідність забезпечення процесуальних прав учасників провадження, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, постановлено розглянути справу у розумні строки; повторно направлено відповідачу ухвалу Господарського суду Одеської області від 16.12.2024.

Вище вказані ухвали суду, направлені відповідачу за адресою, відомості щодо якої містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулись до суду з відміткою поштового відділення про відсутність адресата за вказаною адресою.

Суд враховує, що відповідно до п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).

За наведеного суд констатує, що судом було вжито належних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Відзив на позовну заяву, будь-які заяви та клопотання від відповідача не надходили.

Отже, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст.178 цього Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 07.09.2020 між Управлінням естетики та зовнішньої реклами Херсонської міської ради (управління) та ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" (організація) було укладено договір про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу № 02-20-110/20.

Відповідно до п. 1.1 договору, управління, як уповноважений Херсонською міською радою орган, на умовах та в порядку, передбаченому договором, надає, а організація приймає в тимчасове платне користування місце з метою розташування на ньому рекламного засобу (далі - РЗ), котрий використовується для розміщення зовнішньої реклами (далі - місце).

Згідно з п. 1.2. договору, останній визначає відносини сторін щодо тимчасового платного користування організацією місцем.

Пунктом 1.3. договору визначено, що адреса, площа, кількість місць, що надаються в користування за договором, визначаються згідно з додатком 1 до договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, за користування місцем організація щомісячно сплачує плату, розрахунок якої здійснюється відповідно до тарифів, установлених відповідним рішенням міської ради.

Відповідно до п. 2.2. договору, підставою для нарахування та внесення організацією на поточний рахунок управління плати є цей договір та відповідні додатки до нього.

Положеннями п. 2.3. договору сторони визначили, що плата за користування місцем сплачується організацією з дати прийняття управлінням рішення про встановлення пріоритету від 07.09.2020 №02-23-199/20 та становить: 25% плати за тимчасове користування місцем у перші три місяці дії встановленого пріоритету, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до Договору; у наступні три місяці дії встановленого пріоритету: 25% плати за користування місцем з дати прийняття рішення управлінням про продовження дії пріоритету, якщо строк його дії продовжується у зв`язку з потребою виконання архітектурно-планувальних робіт та розроблення проектно-технічної документації, розрахунок якої визначається згідно з додатком № 2 до договору; 100% плати за користування місцем з дати прийняття рішення управлінням про продовження дії пріоритету, якщо строк його дії продовжується на підставі письмового звернення заявника, розрахунок якої визначається згідно з додатком 2 до договору; 100% плати за тимчасове користування місцем із дати прийняття виконавчим комітетом міської ради рішення про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору.

Пунктом 2.4. договору визначено, що плата за користування місцем для розташування РЗ сплачується організацією щомісяця, за 10 днів до кінця поточного місяця, за розрахунками, згідно з додатком 2 до договору, у безготівковій формі, на поточний рахунок робочого органу, відкритого в управлінні Державної казначейської служби України у місті Херсоні, незалежно від наслідків господарської діяльності організації, наявності або відсутності підписаних сторонами актів наданих послуг.

Згідно з п. 2.5. договору, розмір плати за користування місцем може змінюватися у порядку, передбаченому договором.

Відповідно до п. 2.7 договору, у разі прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про збільшення плати за користування місцем, управління письмово повідомляє організацію про такі зміни та надає копію відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Пунктом 2.8. договору передбачено, що умови договору щодо розміру плати за користування місцем змінюються відповідно до прийнятого рішення з моменту набрання ним чинності.

Розділом 3 та 4 договору передбачені права та обов`язки сторін.

Пунктом 3.1. договору визначено, що управління має право, зокрема: нараховувати та вимагати від суб`єкта господарювання плати штрафних санкцій за порушення умов договору в розмірі та в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством (п.п. 3.1.6); вимагати від суб`єкта господарювання усунення порушень умов цього договору (п.п. 3.1.7).

Пунктами 4.2.4., 4.2.13., 4.2.17. передбачено, що організація зобов`язана своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями в розмірі, передбаченому договором; відшкодовувати управлінню витрати із демонтажу та зберігання демонтованого РЗ, а також сплачувати пеню за затримку платежів за тимчасове користування місцем у порядку та за умов, передбачених договором; після закінчення терміну дії дозволу в тижневий термін самостійно демонтовувати РЗ та відновити попередній стан місця.

Положеннями п. 6.1. договору сторони передбачили, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність за цим договором та у відповідності з діючим законодавством України.

Згідно з вимогами п. 6.3. договору, за несвоєчасну оплату платежів за користування місцем організація сплачує на користь управління пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочених платежів за весь час прострочення.

Пунктом 6.4 договору сторони обумовили, що за прострочення внесення платежів за користування місцем (-ями), що складає більше 1 місяця, організація додатково сплачує штраф у розмірі 5 відсотків від простроченої суми.

Відповідно до п. 6.9. договору, у разі примусового демонтажу РЗ в порядку, передбаченому договором, організація в повному обсязі відшкодовує управлінню витрати, пов`язані з демонтажем та зберіганням РЗ.

За умовами п. 6.10. договору, у разі невиконання організацією своїх зобов`язань за цим договором, управління вправі стягнути завдані йому збитки за рахунок майна та коштів організації в установленому законодавством порядку.

За умовами розділу 7 договору, у разі недотримання організацією передбачених пунктами 6.6., 6.9., 6.10. договору строків зобов`язань щодо самостійного (добровільного) демонтажу РЗ, управління надсилає повідомлення про примусовий демонтаж РЗ та встановлює граничний термін, протягом якого організація має самостійно (добровільно) його провести і який не повинен бути більш ніж 7 календарних днів від дня отримання організацією такого повідомлення. Після закінчення визначеного у повідомленні про примусовий демонтаж строку, згідно з порядком демонтажу, управління має право: демонтувати рекламний засіб; вести облік, зберігати і реалізовувати демонтовані РЗ; управління не відповідає за пошкодження та збитки, завдані організації за наслідками проведення примусового демонтажу. Організація має право на повернення демонтованих РЗ шляхом звернення із відповідною заявою до управління, за умови погашення заборгованості за користування місцем та відшкодування понесених управлінням витрат, пов`язаних із демонтажем та зберіганням РЗ, у відповідності до правил.

Положеннями п.п. 8.1. та 8.2. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до закінчення строку дії дозволу. Дія договору продовжується при продовженні строку дії відповідного дозволу, на визначений у ньому строк.

Відповідно до п. 8.3 договору, усі зміни та доповнення до договору оформлюються в письмовій формі і вступають у силу з моменту підписання їх сторонами, за винятком випадків змін умов договору, передбачених пунктами 2.7. 2.8 договору, та уточнень до нього, у разі не продовження терміну дії дозволу на місце (-ця), передбачене в додатках 1, 2 до договору.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.

Додатками № 1, 2, 4 та уточненнями до договору визначено адреси місцязнаходження рекламного засобу та їх технічні характеристики, розрахунок щомісячної плати тощо.

В подальшому, додатковою угодою до договору №02-20-110/20 від 07.09.2020 відповідно до рішень міської ради від 26.02.2021 №73 "Положення про управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради", від 23.07.2021 №447 "Про визначення управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради балансоутримувачем майна комунальної власності Херсонської міської територіальної громади", враховуючи пункт 3 рішення виконавчого комітету міської ради від 18.05.2021 №205, з 28.07.2021 внесено зміни до договору, а саме здійснено заміну сторони, уповноваженої Херсонською міською радою здійснювати функції робочого органу, на Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради. Всі інші пункти договору, в тому числі, пункт 8 залишено без змін.

24.11.2021 між Управлінням маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради (далі - робочий орган) та ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" (далі - суб`єкт господарювання) було укладено договір про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу № 03-20-124/21/2.

Відповідно до п. 1.1 договору, робочий орган, як уповноважений Херсонською міською радою орган, на умовах та у порядку, передбаченому договором, надає, а суб`єкт господарювання приймає в тимчасове платне користування місце, з метою розташування на ньому рекламного засобу (далі - РЗ), котрий використовується для розміщення зовнішньої реклами (далі - місце).

Згідно з п. 1.2. договору, останній визначає відносини сторін щодо тимчасового платного користування суб`єктом господарювання місцем.

Пунктом 1.3. договору визначено, що адреса, площа, кількість місць, що надаються в користування за договором, визначаються згідно з додатком 1 до договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, за користування місцем суб`єкт господарювання щомісячно сплачує плату, розрахунок якої здійснюється відповідно до тарифів, установлених відповідним рішенням міської ради.

Відповідно до п. 2.2. договору, підставою для нарахування та внесення суб`єктом господарювання на поточний рахунок робочого органу плати є цей договір та відповідні додатки до нього.

Положеннями п. 2.3. договору сторони визначили, що плата за користування місцем сплачується суб`єктом господарювання з дати прийняття робочим органом рішення про встановлення пріоритету від 24 листопада 2021 року № 03-23-175/21/2 та становить: 25% плати за тимчасове користування місцем (рекламний засіб не встановлений/не розташований) у перші три місяці дії встановленого пріоритету, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору. У наступні три місяці дії встановленого пріоритету: 100 % плати за користування місцем з дати прийняття рішення робочого органу про продовження дії пріоритету на підставі письмового звернення заявника, якщо строк його дії продовжується у зв`язку з потребою виконання архітектурно-планувальних робіт та розроблення проєктно-технічної документації, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору, та додатково 25% (у разі встановленого/розташованого РЗ). 100% плати за тимчасове користування місцем із дати прийняття виконавчим комітетом міської ради рішення про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що плата за користування місцем для розташування РЗ сплачується суб`єктом господарювання щомісяця, за 5 днів до кінця поточного місяця, за розрахунками, згідно з додатком 2 до договору, у безготівковій формі, на поточний рахунок робочого органу, відкритого в уповноваженому підрозділі казначейської служби України, незалежно від наслідків господарської діяльності суб`єкта господарювання, наявності або відсутності підписаних сторонами актів наданих послуг. Плата за місяць за тимчасове користування об`єктами і територіями для розташування рекламних засобів на території Херсонської міської територіальної громади розраховується за формулою, визначеною відповідним рішенням виконавчого комітету міської ради. Невнесення плати є підставою для нарахування робочим органом штрафних санкцій, передбачених договором та чинним законодавством.

Згідно з п. 2.5. договору, розмір плати за користування місцем може змінюватися у порядку, передбаченому договором.

Відповідно до п. 2.7. договору, у разі прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про збільшення плати за користування місцем, робочий орган письмово повідомляє суб`єкта господарювання про такі зміни та надає копію відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Пунктом 2.8. договору передбачено, що умови договору щодо розміру плати за користування місцем змінюються відповідно до прийнятого рішення з моменту набрання ним чинності.

Розділом 3 та 4 договору передбачені права та обов`язки сторін.

Пунктом 3.1. договору визначено, що робочий орган має право, зокрема: нараховувати та вимагати від суб`єкта господарювання плати штрафних санкцій за порушення умов договору в розмірі та в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством (п.п. 3.1.6); вимагати від суб`єкта господарювання усунення порушень умов цього договору (п.п. 3.1.7).

Умовами п. 4.2. договору визначено, що суб`єкт господарювання зобов`язаний, зокрема: використовувати надані місця відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України з питань реклами, рішень Херсонської міської ради та її виконавчого комітету (п.п. 4.2.3); своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями в розмірі, передбаченому договором (п.п. 4.2.4).

Положеннями п. 6.1. договору сторони передбачили, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність за цим договором та у відповідності з діючим законодавством України.

Згідно з вимогами п. 6.3. договору, за несвоєчасну оплату платежів за користування місцем суб`єкт господарювання сплачує на користь робочого органу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочених платежів за весь час прострочення.

Пунктом 6.4. договору сторони передбачили, що за прострочення внесення платежів (у тому числі недоїмки) за користування місцем (-ями), що складає більше 3 місяців, суб`єкт господарювання додатково сплачує штраф у розмірі 5 відсотків від простроченої суми.

Згідно з п. 6.10. договору, у разі невиконання суб`єктом господарювання своїх зобов`язань за цим договором, робочий орган вправі стягнути завдані йому збитки за рахунок майна та коштів суб`єкта господарювання в установленому законодавством порядку.

Положеннями п.п. 8.1. та 8.2. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до закінчення строку дії дозволу. Дія договору продовжується при продовженні строку дії відповідного дозволу, на визначений у ньому строк.

Відповідно до п. 8.3 договору, усі зміни та доповнення до договору оформлюються в письмовій формі і вступають у силу з моменту підписання їх сторонами, за винятком випадків змін умов договору, передбачених пунктами 2.7, 2.8 договору, та уточнень до нього, у разі не продовження терміну дії дозволу на місце (-ця), передбачене в додатках 1, 2 до договору.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.

Додатками № 1, 2 та уточненнями до договору визначено адреси місцязнаходження рекламного засобу та їх технічні характеристики, розрахунок щомісячної плати тощо.

Як стверджує позивач, 29.11.2021 між Управлінням маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради (далі - робочий орган) та ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" (далі -суб`єкт господарювання) було укладено договір про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу № 03-20-126/21.

Відповідно до п. 1.1 договору, робочий орган, як уповноважений Херсонською міською радою орган, на умовах та у порядку, передбаченому договором, надає, а суб`єкт господарювання приймає в тимчасове платне користування місце, з метою розташування на ньому рекламного засобу (далі - РЗ), котрий використовується для розміщення зовнішньої реклами (далі - місце).

Згідно з п. 1.2. договору, останній визначає відносини сторін щодо тимчасового платного користування суб`єктом господарювання місцем.

Пунктом 1.3. договору визначено, що адреса, площа, кількість місць, що надаються в користування за договором, визначаються згідно з додатком 1 до договору.

Відповідно до п. 2.1. договору, за користування місцем суб`єкт господарювання щомісячно сплачує плату, розрахунок якої здійснюється відповідно до тарифів, установлених відповідним рішенням міської ради.

Відповідно до п. 2.2. договору, підставою для нарахування та внесення суб`єктом господарювання на поточний рахунок робочого органу плати є цей договір та відповідні додатки до нього.

Положеннями п. 2.3. договору сторони визначили, що плата за користування місцем сплачується суб`єктом господарювання з дати прийняття робочим органом рішення про встановлення пріоритету від 29 листопада 2021 року № 03-23-178/21 та становить: 25 % плати за тимчасове користування місцем (рекламний засіб не встановлений/не розташований) у перші три місяці дії встановленого пріоритету, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору. У наступні три місяці дії встановленого пріоритету: 100 % плати за користування місцем з дати прийняття рішення робочого органу про продовження дії пріоритету на підставі письмового звернення заявника, якщо строк його дії продовжується у зв`язку з потребою виконання архітектурно-планувальних робіт та розроблення проєктно-технічної документації, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору, та додатково 25% (у разі встановленого/розташованого РЗ). 100% плати за тимчасове користування місцем із дати прийняття виконавчим комітетом міської ради рішення про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, розрахунок якої визначається згідно із додатком 2 до договору.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що плата за користування місцем для розташування РЗ сплачується суб`єктом господарювання щомісяця, за 5 днів до кінця поточного місяця, за розрахунками, згідно з додатком 2 до договору, у безготівковій формі, на поточний рахунок робочого органу, відкритого в уповноваженому підрозділі казначейської служби України, незалежно від наслідків господарської діяльності суб`єкта господарювання, наявності або відсутності підписаних сторонами актів наданих послуг. Плата за місяць за тимчасове користування об`єктами і територіями для розташування рекламних засобів на території Херсонської міської територіальної громади розраховується за формулою, визначеною відповідним рішенням виконавчого комітету міської ради. Невнесення плати є підставою для нарахування робочим органом штрафних санкцій, передбачених договором та чинним законодавством.

Згідно з п. 2.5. договору, розмір плати за користування місцем може змінюватися у порядку, передбаченому договором.

Відповідно до п. 2.7 договору, у разі прийняття уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення про збільшення плати за користування місцем, робочий орган письмово повідомляє суб`єкта господарювання про такі зміни та надає копію відповідного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Пунктом 2.8. договору передбачено, що умови договору щодо розміру плати за користування місцем змінюються відповідно до прийнятого рішення з моменту набрання ним чинності.

Розділом 3 та 4 договору передбачені права та обов`язки сторін.

Пунктом 3.1. договору визначено, що робочий орган має право, зокрема: нараховувати та вимагати від суб`єкта господарювання сплати штрафних санкцій за порушення умов договору в розмірі та в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством (п.п. 3.1.6); вимагати від суб`єкта господарювання усунення порушень умов цього договору (п.п. 3.1.7).

Умовами п. 4.2. договору обумовлено, що суб`єкт господарювання зобов`язаний, зокрема: використовувати надані місця відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України з питань реклами, рішень Херсонської міської ради та її виконавчого комітету (п.п. 4.2.3); своєчасно та в повному обсязі вносити плату за користування місцями в розмірі, передбаченому договором (п.п. 4.2.4).

Положеннями п. 6.1. договору сторони передбачили, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність за цим договором та у відповідності з діючим законодавством України.

Згідно з вимогами п. 6.3. договору, за несвоєчасну оплату платежів за користування місцем суб`єкт господарювання сплачує на користь робочого органу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочених платежів за весь час прострочення.

Пунктом 6.4 договору сторони визначили, що за прострочення внесення платежів (у тому числі недоїмки) за користування місцем (-ями), що складає більше 3 місяців, суб`єкт господарювання додатково сплачує штраф у розмірі 5 відсотків від простроченої суми.

Згідно з п. 6.10. договору, у разі невиконання суб`єктом господарювання своїх зобов`язань за цим договором, робочий орган вправі стягнути завдані йому збитки за рахунок майна та коштів суб`єкта господарювання в установленому законодавством порядку.

Положеннями п.п. 8.1. та 8.2. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до закінчення строку дії дозволу. Дія договору продовжується при продовженні строку дії відповідного дозволу, на визначений у ньому строк.

Відповідно до п. 8.3 договору, усі зміни та доповнення до договору оформлюються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами, за винятком випадків змін умов договору, передбачених пунктами 2.7, 2.8 договору та уточнень до нього, у разі не продовження терміну дії дозволу на місце (-ця), передбачене в додатках 1, 2 до договору.

Додатками № 1, 2 визначено адреси місцязнаходження рекламного засобу та їх технічні характеристики.

В підтвердження обставини укладення між сторонами договору від 29.11.2021 № 03-20-126/21 позивач зазначає, що він мав бути підписаний сторонами протягом трьох днів з дня прийняття робочим органом рішення про встановлення пріоритету заявника на місце розташування рекламного засобу від 29.11.2021 № 03-23-178/21 у двох примірниках, один з яких зберігається у відповідача.

Втім, під час окупації міста Херсона військами рф, Управлінням маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради втрачено примірник вказаного договору у паперовій формі, а тому 05.09.2024 позивачем надіслано на електронну пошту відповідача () лист з пропозицією надати копію вказаного договору, або повторно підписати надісланий управлінням примірник договору від 29.11.2021 № 03-20-126/21 в тій же редакції, в якій його було укладено. Однак відповідачем відповіді на вказаний лист не надано та підписаний примірник договору надіслано не було.

Позивач наголошує, що незважаючи на втрату позивачем підписаного примірника договору, підтвердженням наявності договірних зобов`язань за ним та факту його укладення можна вважати сукупність дій, вчинених сторонами: з боку позивача - це встановлення за результатом розгляду заяв відповідача від 18.11.2021, зареєстрованих за №114-24847-20 (№01-25-752/21), №114-24846-20 (№01-25-753/21), №114-24845-20 (№01-25-754/21), пріоритету заявника на місце для розташування рекламного засобу, яким було підтверджено право останнього на використання місць для розташування рекламних засобів за відповідними адресами та підготовка проєкту договору про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу від 29.11.2021 № 03-20-126/21, який відповідає типовому договору та містить усі необхідні істотні умови, затверджені рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 18.05.2021 № 205 "Про затвердження типової форми договору про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу"; з боку відповідача - це вчинення дій, що свідчать про початок виконання умов пунктів 1.1, 4.1.1 договору від 29.11.2021 № 03-120-126/21, зокрема, прийняття в користування місць для розташування рекламних засобів та фактичне розміщення рекламних засобів згідно встановленого пріоритету від 29.11.2021 №03-23-178/21 за адресами: по вулиці Перекопській (у районі будинку № 3) у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м; по вулиці Перекопській (у районі будинку № 110) у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м; по проспекту 200-річчя Херсона (у районі СК "Освіта") у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м.

Позивач зазначає, що фактичне розміщення рекламних засобів відповідачем за вказаними адресами підтверджується фотознімками, що були долучені ним до заяв про видачу дозволів від 18.11.2021, зареєстрованих за №114-24847-20 (№01-25-752/21), №114-24846-20 (№01-25/753/21), №114-24845-20 (№01-25-754/21), та актами обстеження, складеними посадовими особами Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради від 23.11.2021 №03-03-201/21, від 08.05.2024 №03-03-79/24 разом із фотофіксацією, від 07.07.2023 № 01-10-92/23 разом з фотофіксацією.

Позивач зауважує, що пріоритет від 29.11.2021 № 03-23-178/21 було встановлено робочим органом відповідно до положень пункту 4.1.3 Правил строком на 3 місяці з 29.11.2021 по 28.02.2022. Втім, відповідачем продовжувалося розміщення рекламних засобів й після спливу строку дії пріоритету, натомість підтвердження оформлення погоджувальних частин дозволів до Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради не надавалося, як і заяв на продовження дії пріоритету. Відповідач фактично по теперішній час продовжує використовувати місця для розташування рекламних засобів по вулиці Перекопській (у районі будинку № 110) у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м та по проспекту 200-річчя Херсона (у районі СК "Освіта") у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м. А місце для розташування рекламного засобу - беклайт двосторонній розміром 3х4м за адресою по вулиці Перекопській (у районі будинку № 3) у місті Херсоні перебувало у користуванні відповідача до 27.10.2023 - дня проведення його примусового демонтажу згідно з Актом проведення демонтажу рекламного засобу, складеного посадовими особами Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради 27.10.2023 за № 03-14-123/23.

Вказане, за твердженнями позивача, свідчить про фактичне часткове виконання умов договору від 29.11.2021 №03-20-126/21. При цьому, про наявність за ним договірних відносин між сторонами свідчить те, що позивачем місця для розташування рекламних засобів було передано у користування відповідачу у зв`язку із встановленням пріоритету від 29.11.2021 № 03-23-178/21, а відповідачем здійснювалося фактичне користування місцями для розташування рекламних засобів за адресами, визначеними у наданому йому пріоритеті, а тому останній мав здійснювати оплату за таке користування згідно з умовами договору та додатків до нього.

Також, в підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, позивачем надано до суду дозволи на розміщення зовнішньої реклами, видані відповідачу на підставі рішень виконавчого комітету Херсонської міської ради.

Матеріали справи містять низку рішень Херсонської міської ради, акти обстеження з фотознімками.

Як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за означеними договорами в частині здійснення плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів у встановлений строк виконував не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 01.03.2022 за ним обліковується борг в сумі 10657,97 грн.

Крім того, 16.12.2021 виконавчим комітетом Херсонської міської ради прийнято рішення № 897 "Про анулювання/скасування дозволів на розміщення зовнішньої реклами та демонтаж рекламних засобів" та, зокрема, анульовано дозволи від 31.01.2017 № 01-26-04 та від 31.01.2017 № 01-26-05, видані ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" за договором від 07.09.2020 № 02-20-110/20. Відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.12.2021 № 897, ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" було зобов`язано самостійно провести демонтаж рекламного засобу до 28.02.2022.

09.03.2023 позивач направив відповідачу припис (вимогу) про необхідність виконання рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.12.2021 № 897 та проведення самостійного демонтажу рекламних засобів у тижневий термін, з дня отримання припису та попереджено про наслідки його невиконання.

18.04.2023 у зв`язку з невиконанням відповідачем демонтажу рекламного засобу самостійно у строки, визначені у рішенні виконавчого комітету та припису робочого органу позивачем забезпечено проведення примусового демонтажу рекламних засобів, належних ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД". За результатом проведеного демонтажу було складено акти проведення демонтажу рекламного засобу від 18.04.2023 № 03-14-26/23 та № 03-14-29/23 із долученням до них фотофіксації місця розташування рекламних засобів до і після демонтажу.

До матеріалів справи позивачем також долучено договір на проведення демонтажних робіт №14 від 12.07.2023, акт приймання передачі наданих послуг від 12.07.2023, акт виконаних будівельних робіт, платіжні доручення та виписки з рахунку тощо.

24.04.2023 позивач направив відповідачу акти про проведення демонтажу рекламних засобів.

07.05.2024 позивач направив відповідачу претензію, в якій вимагав сплатити заборгованість згідно спірних договорів станом на 01.03.2022 за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 протягом 7 днів з дня отримання даної претензії. До претензії позивач також долучив рахунок до сплати та акт звірки взаєморозрахунків.

23.05.2024 позивач направив відповідачу претензію, в якій вимагав протягом 10 днів з дня отримання даної претензії сплатити 18854,40 грн. витрат за проведення демонтажу рекламних засобів. До претензії позивач також долучив рахунок до сплати та акти звірки.

27.05.2024 позивачем направлено на електронну адресу відповідача повідомлення про проведення демонтажу рекламних засобів в примусовому порядку.

18.07.2024 повторно направлено на поштову адресу за місцем знаходження відповідача претензію від 18.07.2024 № 01-32-535/24, до якої додано акт звірки взаємних розрахунків та рахунок на оплату боргу, однак лист повернуто поштовою установою з відміткою "за закінченням терміну зберігання", що підтверджується конвертом зі зворотнім повідомленням про повернення листа.

Отже, відповіді на зазначену претензію відповідачем надано не було, заборгованість не погашено, що і зумовило звернення до суду з цією позовною заявою, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 10657,97 грн. заборгованості за договорами про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу, 1157,66 грн. пені, 532,90 грн. штрафу, 854,24 грн. 3% річних, 4272,76 грн. інфляційних втрат та 18854,40 грн. витрат на демонтаж рекламних засобів.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Що стосується договору від 29.11.2021 № 03-20-126/21.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

В силу приписів ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За умовами ст.640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

За змістом частини 1 статті 641 і частин 1, 3 статті 642 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За загальним правилом договір є укладеним з моменту, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов, а саме з моменту підписання ними договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони не досягли згоди з істотних умов договору оренди землі, то такий договір є неукладеним, тобто такий, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Водночас, у постанові від 26 жовтня 2022 року (справа №227/3760/19-ц) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Окрім того, у цій справі Верховний Суд зробив висновок, що встановивши, що дії сторін свідчать про те, що договір фактично був ними укладений, з метою ефективного захисту порушеного права суд може вирішити питання щодо наслідків часткового виконання сторонами вказаного договору, зокрема, щодо стягнення заборгованості за таким договором.

Фактичне виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного.

Подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №918/772/21 та від 02.08.2022 у справі №922/3303/21.

Так, позивачем до матеріалів справи долучено примірник договору від 29.11.2021 №03-23-178/21, що підписаний в односторонньому порядку з боку позивача.

При цьому, підтвердженням наявності договірних зобов`язань за ним та факту його укладення свідчить сукупність дій, вчинених сторонами, а саме:

*з боку позивача - це встановлення за результатом розгляду заяв відповідача від 18.11.2021, зареєстрованих за №114-24847-20 (№01-25-752/21), №114-24846-20 (№01-25-753/21), №114-24845-20 (№01-25-754/21), пріоритету заявника на місце для розташування рекламного засобу, яким було підтверджено право останнього на використання місць для розташування рекламних засобів за відповідними адресами та підготовка проєкту договору про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу від 29.11.2021 №03-20-126/21, який відповідає типовому договору та містить усі необхідні істотні умови, затверджені рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 18.05.2021 № 205 "Про затвердження типової форми договору про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу";

*з боку відповідача - це вчинення дій, що свідчать про початок виконання умов пунктів 1.1, 4.1.1 договору від 29.11.2021 №03-120-126/21, зокрема, прийняття в користування місць для розташування рекламних засобів та фактичне розміщення рекламних засобів згідно встановленого пріоритету від 29.11.2021 №03-23-178/21 за адресами: по вулиці Перекопській (у районі будинку № 3) у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м; по вулиці Перекопській (у районі будинку № 110) у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м; по проспекту 200-річчя Херсона (у районі СК "Освіта") у місті Херсоні - беклайт двосторонній розміром 3х4м.

Також, фактичне розміщення рекламних засобів відповідачем за вказаними адресами підтверджується фотознімками, що були долучені ним до заяв про видачу дозволів від 18.11.2021, зареєстрованих за №114-24847-20 (№01-25-752/21), №114-24846-20 (№01-25/753/21), №114-24845-20 (№ 01-25-754/21), та актами обстеження, складеними посадовими особами Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради від 23.11.2021 №03-03-201/21, від 08.05.2024 № 03-03-79/24 разом із фотофіксацією, від 07.07.2023 № 01-10-92/23 разом з фотофіксацією, а також актом проведення демонтажу рекламного засобу, складеного посадовими особами Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради 27.10.2023 за № 03-14-123/23.

Таким чином, про часткове виконання умов договору від 29.11.2021 № 03-20-126/21 та наявність за ним договірних відносин між сторонами свідчить те, що позивачем місця для розташування рекламних засобів було передано у користування відповідачу у зв`язку із встановленням пріоритету від 29.11.2021 №03-23-178/21, а відповідачем здійснювалося фактичне користування місцями для розташування рекламних засобів за адресами, визначеними у наданому йому пріоритеті.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Отже, вказане свідчить про те, що договір від 29.11.2021 №03-20-126/21 фактично був укладений, а отже він є обов`язковим до виконання обома сторонами.

При цьому суд наголошує, що відповідачем вказані обставини не спростостовані.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про рекламу", розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, шо затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 2067 від 29.12.2003 затверджені Типові правила розміщення зовнішньої реклами (далі - Типові правила) (із змінами та доповненнями), які регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Згідно із пунктом 3 Типових правил, зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Пунктом 24 Типових правил передбачено, що лише виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.

Пунктом 32 Типових правил закріплено, що плата за тимчасове користування місцем для розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). При цьому площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу. Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього засобу на уявну паралельну їй площину.

Рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 20.10.2015 №369 затверджено Правила розміщення та експлуатації об`єктів зовнішньої реклами та інформації в місті Херсоні (далі - Правила), які визначають порядок надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами, їх переоформлення та анулювання (скасування), продовження термінів їх дії, вимоги до технічного стану рекламних засобів (зовнішньої реклами), їх установки, експлуатації та демонтажу, а також органи, що здійснюють контроль за дотриманням цих Правил.

За умовами п. 1.2. Правил, дія цих правил поширюється на всі підприємства, установи та організації, незалежно від форми власності та відомчої належності, а також на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які здійснюють діяльність у сфері розміщення об`єктів зовнішньої реклами у місті Херсоні. Правила є обов`язковими для виконання всіма учасниками рекламної діяльності.

Пунктами 6.1. та 6.3. Правил передбачено, що плата за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності, для розташування РЗ здійснюється на підставі договору, укладеного Робочим органом та розповсюджувачем, відповідно до затверджених тарифів і коефіцієнтів, а місцями, що перебувають у державній або приватній власності, - на договірних засадах з їх власником або уповноваженим ним органом (особою). Плата за користування місцем справляється з дня укладення договору. Відсутність РЗ на вказаному місці не є підставою для звільнення від плати за користування місцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із приписами статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Між цим, ч.3 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в частинах 1 та 7 статті 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено судом, між сторонами виникли договірні відносини, за якими позивач

на умовах та в порядку, передбаченими договорами, надав, а відповідач прийняв в тимчасове платне користування місця з метою розташування на них рекламних засобів, що використовуються для розміщення зовнішньої реклами, за користування якими відповідач зобов`язується щомісячно сплачувати платежі.

Також, як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем повної оплати за спірними договорами.

Враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договорів, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення основного боргу в сумі 10657,97 грн. є обґрунтованим, нормативно і документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Окрім основного боргу позивачем за невиконання умов договорів нараховано пеню, 3% річних, інфляційні втрати та штраф.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 251 - 253 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст.218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Частиною 1 статті 216 та частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором згідно з ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Приписами ст.199 Господарського кодексу України встановлено, що виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

За умовами ч.1 ст. 202 ГК України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування

При обрахунку заявленої до стягнення позивачем пені судом враховано наступне.

Так, умовами пункту 2.4 договору № 03-20-126/21 від 29.11.2021 визначено, що плата за користування місцем для розташування РЗ сплачується відповідачем щомісяця, за 10 днів до кінця поточного місяця, за рахунками, згідно з додатками до договору, у безготівковій формі, на поточний рахунок робочого органу, відкритого в управлінні Державної казначейської служби України у місті Херсоні, незалежно від наслідків господарської діяльності організації, наявності або відсутності підписаних сторонами актів наданих послуг; невнесення плати є підставою для нарахування позивачем штрафних санкцій, передбачених договором та чинним законодавством.

Пунктом 2.4 договорів від 24.11.2021 №03-20-124/21/2 та від 07.09.2020 №02-20 110/20 обумовлено, що плата за користування місцем для розташування РЗ сплачується відповідачем щомісяця, за 5 днів до кінця поточного місяця, за розрахунками, згідно з додатками до договору, у безготівковій формі, на поточний рахунок робочого органу, відкритого в уповноваженому підрозділі управління казначейської служби України, незалежно від наслідків господарської діяльності суб`єкта господарювання, наявності або відсутності підписаних сторонами актів наданих послуг; невнесення плати є підставою для нарахування позивачем штрафних санкцій, передбачених договором та чинним законодавством.

В свою чергу, згідно з пунктом 6.3 договору №02-20-110/20 від 07.09.2020, позивач застосовує до відповідача штрафні санкції у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочених платежів за увесь час прострочення.

Відповідно до пункту 6.3 договорів № 03-20-124/21/2 від 24.11.2021 та № 03-20 126/21 від 29.11.2021, за несвоєчасну оплату платежів за користування місцем відповідач сплачує на користь позивача пеню в розмірі затвердженої облікової ставки Національного банку України від суми прострочених платежів за весь час прострочення.

Так позивачем за всіма договорами нараховано пеню за період з 01.03.2022 по 31.08.2022.

Суд не погоджується з наведеним позивачем періодом нарахування пені, оскільки останнім не враховано приписи частини 6 ст.232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В матеріалах справи міститься Інформація щодо розрахунку заборгованості ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" за укладеними договорами, в якій наведена помісячна заборгованість останнього.

Приймаючи до уваги розмір щомісячної заборгованості відповідача за кожним договором, умови пункту 2.4 договорів щодо строку внесення платежів за користування місцем для розташування РЗ, а також положення ч.6 ст.232 ГК України, судом було визначено належні періоди нарахування пені.

Так, за договором від 07.09.2020 пеня мала бути нарахована за період з 24.02.2022 по 23.08.2022 на суму боргу 2587,82 грн.

За договором від 24.11.2021 пеня мала бути нарахована за період з 26.11.2021 по 25.05.2022 на суму боргу 227,97 грн., з 26.12.2021 по 25.06.2022 на суму боргу 977,00 грн., з 26.01.2022 по 25.07.2022 на суму боргу 977,00 грн., з 24.02.2022 по 23.08.2022 на суму боргу 977,00 грн.

За договором від 29.11.2021 пеня мала бути нарахована за період з 21.11.2021 по 20.05.2022 на суму боргу 106,77 грн., з 22.12.2021 по 21.06.2022 на суму боргу 1601,47 грн., з 22.01.2022 по 21.07.22 на суму боргу 1601,47 грн., з 19.02.2022 по 18.08.2022 на суму боргу 1601,47 грн.

Проте, оскільки суд не має права виходити за межі визначеного позивачем періоду, розрахунок пені було здійснено починаючи з 01.03.2022 по періоди, наведені вище.

За розрахунком суду, пеня за вказані періоди складає 895,71 грн.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 895,71 грн.

Також, пунктом 6.4 договору від 07.09.2020 сторони передбачили, що за прострочення внесення платежів за користування місцем (-ями), що складає більше 1 місяця, організація додатково сплачує штраф у розмірі 5 відсотків від простроченої суми.

Відповідно до п. 6.4. договорів від 29.11.2021 та від 24.11.2021, за прострочення внесення платежів (у тому числі недоїмку) за користування місцем (-ями), що складає більше 3 місяців, суб`єкт господарювання додатково сплачує штраф у розмірі 5 відсотків від простроченої суми.

Судом перевірено наведений позивачем розрахунок штрафу та встановлено його вірність, відповідність умовам договорів та нормам чинного законодавства України.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 4272,76 грн. інфляційних втрат та 854,24 грн. 3 % річних.

За приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні нарахування, розрахунки яких суд перевірив, встановив їх вірність, відповідність умовам договорів та нормам чинного законодавства України. При цьому суд зауважує, що відповідачем розрахунки позивача не спростовані.

Так, з відповідача на користь позивача належить стягнути 895,71 грн. пені, 4272,76 грн. інфляційних втрат, 854,24 грн. 3 % річних та 532,90 грн. штрафу. У задоволенні решти вимог в частині стягнення 261,95 грн. пені слід відмовити.

Щодо нарахування 18854,40 грн. збитків.

Згідно з приписами статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з пунктом 1 статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Наявність в діях відповідача складу господарського правопорушення підтверджується наступним.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про рекламу", розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та у порядку, встановленому цими органами на підставі Типових правил, що затверджені Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067, виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.

Так, на підставі звернень відповідача, за рішенням виконавчого комітету Херсонської міської ради від 31.01.2017 № 22 "Про видачу дозволів на розміщення великогабаритної зовнішньої реклами" видано дозволи: від 31.01.2017 №01-26-04 на розміщення рекламного засобу типу біг борд односторонній розміром 3,10х412,208 на пл. 200-річчя Херсона (у районі повороту на вулицю Паровозна) та від 31.01.2017 №01-26-05 на розміщення рекламного засобу типу біг борд односторонній розміром 3,104х12,208 на пл. 200-річчя Херсона (з боку Миколаївського шосе) .

Правовідносини щодо здійснення плати за тимчасове користування місцями для розташування вказаних рекламних засобів врегульовано договором від 07.09.2020 № 02-20-110/20, укладеним між позивачем та відповідачем.

Пунктом 4.7. Правил врегульовано питання щодо порядку анулювання/скасування дозволу на розміщення зовнішньої реклами.

16.12.2021 виконавчим комітетом Херсонської міської ради прийнято рішення № 897 "Про анулювання/скасування дозволів на розміщення зовнішньої реклами та демонтаж рекламних засобів" та, зокрема, анульовано дозволи від 31.01.2017 №01-26-04 та від 31.01.2017 №01-26-05, видані ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД".

Відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.12.2021 №897, ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД" було зобов`язано самостійно провести демонтаж рекламного засобу до 28.02.2022.

Рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.12.2021 № 897 було оприлюднено на офіційному сайті Херсонської міської ради та її виконавчих органів https://miskrada-ks.gov.ua/ та, відповідно, було доступне відповідачу для ознайомлення із ним.

Пунктом 4.7.5. Правил встановлено, що за необхідності, згідно з розділом 8 Правил, розповсюджувачу зовнішньої реклами робочим органом надсилається лист із вимогою щодо самостійного її демонтажу.

09.03.2023 Управлінням маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради складено припис (вимогу) №03-13-14/23 про необхідність виконання рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.12.2021 №897 та проведення самостійного демонтажу рекламних засобів, належних відповідачу, розташованих на пл. 200-річчя Херсона (у районі повороту на вулицю Паровозна) та на пл. 200-річчя Херсона (з боку Миколаївського шосе) у місті Херсоні, у тижневий термін з дня отримання припису, та попереджено про наслідки його невиконання.

Вказана вимога разом із копією рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради від 16.12.2021 №897 направлена відповідачу на його електронну адресу , про що свідчить скріншот з електронної пошти позивача.

Статтею 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Втім, відповідачем в добровільному порядку ані рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради, ані припис (вимогу) щодо самостійного демонтажу рекламних засобів не виконано та заходів щодо проведення демонтажу рекламних засобів не здійснено.

Пунктом 3.1.17 Правил передбачено, що робочий орган організовує, провадить власними силами та/або на замовлення з відповідною організацією демонтаж самовільно розміщених РЗ, із подальшим стягненням затрачених коштів за виконані роботи.

Визначення поняття самовільно розміщеного РЗ унормовано пунктом 2.1 правил, згідно з яким це - рекламний засіб, розміщений без виданого в установленому порядку Дозволу або не демонтований власником після прийняття виконавчим комітетом міської ради рішення про відмову в продовженні Дозволу або його анулювання.

Пунктом 8.2. розділу 8 Правил передбачається процедура демонтажу самовільно (без наявності дозволу) встановлених (розташованих) рекламних об`єктів. Демонтаж РЗ повинен бути проведений власниками (законними користувачами) РЗ самостійно за власний рахунок. У разі невиконання самостійного демонтажу, Робочий орган, за наявності рішення виконкому, має право провести демонтаж та/або відповідна організація на замовлення Робочого органу за договором, із подальшим стягненням затрачених коштів за виконані роботи з власника РЗ.

У зв`язку з невиконанням відповідачем демонтажу рекламних засобів позивачем 18.04.2023 самостійно у строки, визначені у рішенні виконавчого комітету та приписі, забезпечено проведення примусового демонтажу рекламних засобів, належних ТОВ "СТО "Буковина. ЛТД". За результатом проведеного демонтажу було складено відповідні акти від 18.04.2023 № 03-14-26/23 та від 18.04.2023 № 03-14-29/23 із долученням до них фотофіксації місця розташування рекламних засобів до і після демонтажу.

Пунктом 4.2.13. договору про тимчасове користування місцем для розташування рекламного засобу визначено обов`язок відповідача відшкодовувати управлінню витрати із демонтажу та зберігання демонтованого рекламного засобу.

Відповідно до п. 4.2.17 договору, організація зобов`язана після закінчення терміну дії дозвілу в тижневий термін самостійно демонтувати РЗ та відновити попередній стан місця.

За умовами розділу 7 договору, у разі недотримання організацією умов, передбачених пунктами 6.6., 6.9., 6.10. договору, та строків зобов`язань щодо самостійного (добровільного) демонтажу РЗ, управління надсилає повідомлення про примусовий демонтаж РЗ та встановлює граничний термін, протягом якого організація має самостійно (добровільно) його провести і який не повинен бути більш ніж 7 календарних днів від дня отримання Організацією такого повідомлення. Після закінчення визначеного у повідомленні про примусовий демонтаж строку, згідно з порядком демонтажу, Управління має право: демонтувати рекламний засіб; вести облік, зберігати і реалізовувати демонтовані РЗ. Управління не відповідає за пошкодження та збитки, завдані організації за наслідками проведення примусового демонтажу. Організація має право на повернення демонтованих РЗ шляхом звернення із відповідною заявою до управління, за умови погашення заборгованості за користування місцем та відшкодування понесених управлінням витрат, пов`язаних із демонтажем та зберіганням РЗ, у відповідності до правил.

Пунктом 6.9. договору визначено, що у разі примусового демонтажу РЗ в порядку, передбаченому договором, організація у повному обсязі відшкодовує управлінню витрати, пов`язані із демонтажем та зберіганням рекламного засобу.

Пунктом 8.2.13 Правил визначено, що відшкодування витрат робочому органу, який організував демонтаж або самостійно провадив демонтаж РЗ, покладається на власника (законного користувача) демонтованого РЗ на підставі виставленого рахунку та акта виконаних робіт із демонтажу.

Приймаючи до уваги вище викладене, оскільки відповідачем у добровільному порядку не був демонтований рекламний засіб, а позивач здійснив його примусовий демонтаж із залученням третьої особи, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача понесених витрат, пов`язаних з проведенням демонтажу, у сумі 18854,40 грн., є обґрунтованими.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТО "Буковина. ЛТД" (, 73000, м. Херсон, вул. Куліша, буд.13) на користь Управління маркетингу міста і туризму Херсонської міської ради (, 73000, м. Херсон, просп. Незалежності (Ушакова), буд. 37) - 10657 (десять тисяч шістсот п`ятдесят сім) грн. 97 коп. основного боргу, 18854 (вісімнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 40 коп. збитків, 895 (вісімсот дев`яносто п`ять) грн. 71 коп. пені, 4272 (чотири тисячі двісті сімдесят дві) грн. 76 коп. інфляційних втрат, 854 (вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 24 коп. 3 % річних, 532 (п`ятсот тридцять дві) грн. 90 коп. штрафу, 2404 (дві тисячі чотириста чотири) грн. 96 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати 17,44 грн. судового збору покласти на позивача.

5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено та підписано 27 травня 2025 р.