РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.05.2025Справа № 910/2528/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна"

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант"

про стягнення 46 800,00 грн

Представники сторін: не викликалися

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Євроінс Україна" (далі - ПрАТ "Євроінс Україна") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі - ТДВ "Альфа-Гарант") 46 800,00 грн страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до ПрАТ "Євроінс Україна", як страховика потерпілої в ДТП особи, якій позивач виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, на підставі статті 993 ЦК України та статті 108 Закону України "Про страхування", в межах виплаченого страхового відшкодування перейшло право вимоги до ТДВ "Альфа-Гарант", як страховика винної в ДТП особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/2528/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач правом, наданим статтею 165 ГПК України, на подання відзиву на позов не скористався, хоча про розгляд справи №910/2528/25 був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направляв.

При цьому, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165, частина 2 статті 178 ГПК України).

Приймаючи до уваги те, що ТДВ "Альфа-Гарант" належним чином було повідомлене про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених ГПК України, проте в розумні строки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги ПрАТ "Євроінс Україна" частково обґрунтованими.

25.09.2023 о 09 год. 26 хв. в місті Луцьку, проспект Відродження, 22а, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом "Hyunday I30", д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , яка рухалась попереду, після чого по інерції, транспортний засіб "Hyunday I30", д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на припаркований транспортний засіб "Hyunday Santa Fe", д.н.з. НОМЕР_3 .

ДТП сталися внаслідок порушення водієм автомобіля "Hyunday I30", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , та водієм автомобіля "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, що стало наслідком їх зіткнення.

Вина зазначених водіїв була встановлена постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2024 у справі №161/16839/23, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22.04.2024.

Внаслідок зазначеної ДТП було пошкоджено, зокрема, автомобіль "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , (застрахований транспортний засіб), власником та страхувальником якого, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , є ОСОБА_2

20.02.2023 між ПрАТ "Євроінс Україна" (за текстом договору - страховик) та ОСОБА_2 (за текстом договору - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за програмою страхування - "КАСКО Light" №-213452582, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом марки "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , згідно якого страховик прийняв на себе зобов`язання, при настання страхового випадку (ДТП) здійснити виплату страхового відшкодування.

На підставі заяви-повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку та на виплату страхового відшкодування від 26.09.2023, пояснення до вказаної заяви-повідомлення, Протоколу огляду транспортного засобу від 04.10.2023, ремонтної калькуляції №119594 від 20.10.2023, заяви про виплату страхового відшкодування, розрахунку суми страхового відшкодування №119594/1-1 від 25.08.2024 та страхового акту №119594/1-1/2024 від 06.09.2024, 06.09.2024 за платіжною інструкцією №17387 позивачем сплачено на рахунок ОСОБА_2 48 270,00 грн.

Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, якій належить автомобіль "Hyunday і30", д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ "Альфа-Гарант" згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АТ №002877282.

Вказаний вище поліс передбачає франшизу в розмірі 3 200,00 грн та страхову суму (ліміт відповідальності) за шкоду, спричинену майну 160 000,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору, ПрАТ "Євроінс Україна" звернулося до ТДВ "Альфа-Гарант" із заявою №943-ЮР від 15.10.2024, в якій запропонувало у добровільному порядку сплатити суму страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

Вищезазначена претензія була залишена без відповіді та задоволення.

Посилаючись на те, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону №1961-IV не відшкодував позивачеві шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, ПрАТ "Євроінс Україна" звернулося з даним позовом до суду про стягнення з ТДВ "Альфа-Гарант" суми страхового відшкодування з вирахуванням франшизи у розмірі 46800,00 грн.

Згідно з підпунктом 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону №1961-IV однією з підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки спірна ДТП відбулася 25.09.2023, а ПрАТ "Євроінс Україна" звернулося до ТДВ "Альфа-Гарант" лише 15.10.2024, річний строк для подання заяви про страхове відшкодування було пропущено, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом №1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Разом із тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), суд вважає, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17.

В обґрунтування поважності причин пропуску річного строку звернення до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування позивачем вказано, те, судове рішення в справі №161/16839/23 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП щодо водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , набрало законної сили лише 22.04.2024. Понад півроку тривало провадження у справі, виконувалися судові експертизи, предметом яких були дії учасників ДТП, досліджувалися невідповідності їх дій вимогам ПДР України, причинно-наслідковий зв`язок тощо, що також призводило до затримки визнання Позивачем заявленої події страховим випадком, а відтак і виплати страхового відшкодування. Натомість прийняття рішення про визнання заявленої події страховим випадком та здійснення страхового відшкодування до прийняття судом постанови у справі про адміністративне правопорушення було б передчасним та призвело б до необґрунтованої виплати.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позивачем здійснено розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, річний строк для звернення із заявою про страхове відшкодування пропущено через незалежні від потерпілої особи (страховика) причини, а загальний строк позовної давності не було пропущено, тому ПрАТ "Євроінс Україна" має право на захист свого права у судовому порядку.

Вирішуючи спір щодо обґрунтованості позовних вимог ПрАТ "Євроінс Україна" та розміру заявлених до стягнення сум, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Вимоги щодо укладення договорів страхування за окремими класами страхування/категоріями страхових ризиків для врегулювання правовідносин, за якими вимагається обов`язкова наявність договору, можуть бути визначені законодавством.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

За приписами статті 993 ЦК України та статті 108 Закону України "Про страхування" (Закону №1909-IX) страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Отже, у вказаних правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином, виконавши свої зобов`язання перед страхувальником за договором добровільного страхування №-213452582 від 20.02.2023 шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1 та 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як було раніше встановлено судом, спірна ДТП, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , відбулася з обопільної вини водія автомобіля "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , - ОСОБА_2 , та водія автомобіля "Hyunday I30", д.н.з. НОМЕР_1 , - ОСОБА_1 , що було встановлено постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2024 у справі №161/16839/23, яка залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22.04.2024.

Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Нормами статті 5 Закон №1961-IV встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За приписами пунктів 1.7., 1.8. статті 1 Закон №1961-IV забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Страховий поліс - це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, якій належить автомобіль "Hyunday і30", д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ "Альфа-Гарант" згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АТ №002877282. Вказаний вище поліс передбачає франшизу в розмірі 3 200,00 грн та страхову суму (ліміт відповідальності) за шкоду, спричинену майну 160 000,00 грн.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик (відповідач) на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування (позивач) за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закон №1961-IV, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 108 Закону №1909-IX, шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до частини 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За приписами частини 22.1 статті 22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України (стаття 29 Закону України №1961-IV).

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі - Методика).

Згідно з пунктом 2.3. Методики вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ.

Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості) (пункт 2.4. Методики).

Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = Ср + См + Сс х (1 - Ез), де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.; Ез - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 у справах №910/3650/16, №910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від: 01.02.2018 у справі №910/22886/16, 06.02.2018 у справі №910/3867/16, 12.03.2018 у справі №910/5001/17.

Зі змісту розрахунку страхового відшкодування №119594/1-1 від 25.08.2024 та ремонтної калькуляції №119594 від 20.10.2023 вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , складається з:

21 890,00 грн - вартість ремонтно-відновлювальних робіт (Ср);

8 828,39 грн - вартість необхідних для ремонту матеріалів (См);

134 781,00 грн - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту.

Також встановлено, що коефіцієнт фізичного зносу автомобіля "Dodge Journey", д.н.з. НОМЕР_2 , складає 0,39.

Інших доказів на спростування розміру відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля відповідачем не надано, а тому, виходячи з приписів статті 79 ГПК України, надані позивачем докази є більш вірогідними.

Таким чином, згідно наявних у матеріалах справи доказів, вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 112 934,80 грн, розрахованого таким чином: 21 890,00 грн + 8 828,39 грн + 134 781,00 грн (1 - 0,39).

У відповідності до абзацу 1 пункту 36.3. статті 36 Закону №1961-IV у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Згідно пункту 6.1. договору добровільного страхування №-213452582 від 20.02.2023 страхова сума складає 100 000,00 грн.

Таким чином, грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку, становить 100 000,00 грн.

Крім цього, зі змісту розрахунку страхового відшкодування №119594/1-1 від 25.08.2024 вбачається, що на нього покладається страхове відшкодування у розмірі 50 000,00 грн, яке розраховане шляхом поділу 100 000,00 грн на кількість відповідальних за заподіяння неподільної шкоди осіб - 2 (100 000,00 грн / 2 = 50 000,00 грн).

Також, судом враховано, що від вказаної суми страхового відшкодування позивачем були вирахувано частину страхового платежу у розмірі 1 730,00 грн.

З урахуванням вищезазначеного, на позивача покладався обов`язок щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 48 270,00 грн (50 000,00 грн - 1 730,00 грн).

Вказана сума коштів була перерахована страхувальнику згідно платіжного доручення №17387с від 06.09.2024.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, на підставі положень статей 512, 993 ЦК України та статті 108 Закону України "Про страхування", перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як страховика особи, відповідальної за завдані збитки, тобто на суму у розмірі 48 270,00 грн.

Крім цього, вирішуючи питання про суму стягнення страхового відшкодування, судом враховано положення пункту 36.6. статті 36 Закону №1961-IV, згідно якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Згідно з абзацом 2 пункту 12.1. статті 12 Закону №1961-IV страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як було раніше встановлено судом, полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АТ №002877282, передбачена франшиза у розмірі 3 200,00 грн.

Розрахунок позовних вимог ПрАТ "Євроінс Україна" (50 000,00 грн - 3 200,00 грн), є необґрунтованим, оскільки за приписами статті 993 ЦК України та статті 108 Закону №1909-IX до страховика, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, саме в межах здійсненої страхової виплати.

Таким чином, обґрунтований розмір страхового відшкодування, яке покладається на відповідача, складає 45 070,00 грн (48 270,00 грн - 3 200,00 грн).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, позов ПрАТ "Євроінс Україна" підлягає частковому задоволенню.

При цьому, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи позивача не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Судовий збір згідно статті 129 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26; ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 102; ідентифікаційний код 22868348) 45 070 (сорок п`ять тисяч сімдесят) грн 00 коп. страхового відшкодування та 2332 (дві тисячі триста тридцять дві) грн 85 коп. удового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяСергій МУДРИЙ