ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1013/25

Суддя Грабець С.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СІМУРАН»

до приватного підприємства «КОНТРАСТ»

про стягнення заборгованості,

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИЛА:

21 березня 2025 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «СІМУРАН» (далі - позивач) до приватного підприємства «КОНТРАСТ» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 134 253,51 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на порушення відповідачем умов договору поставки нафтопродуктів №142 від 01.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.03.2025 року відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу запропоновано надати суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву (пред`явити зустрічний позов), а також докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Господарського процесуального кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.

Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Частиною 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовими рішеннями є, зокрема, ухвали.

Так, відповідно до довідки про доставку електронного листа, долученої до матеріалів справи, ухвала суду від 26.03.2025 року доставлена відповідачу до його електронного кабінету 26 березня 2025 року.

Крім цього, згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень", Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень функціонує в межах Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду Київської області від 26.03.2025 року внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень 26 березня 2025 року.

Частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

01 вересня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СІМУРАН» (далі - позивач) та приватним підприємстом «КОНТРАСТ» (далі відповідач) був укладений договір поставки нафтопродуктів №142, відповідно до умов якого, відповідач зобов?язувався поставити позивачу нафтопродукти (далі товар), а позивач зобов?язувався товар прийняти та оплатити.

Для оплати товару відповідач надав позивачу рахунок на оплату №1374 від 24.10.2024 року, на суму 94 827,00 грн., а також №1429 від 06.11.2024 року, на суму 117 944,40 грн.

Позивач здійснив попередню оплату товару на загальну суму 212 771,40 грн., що підтверджується копіями платіжних інструкцій №320 від 24.10.2024 року, на суму 94 827, 00 грн., та №347 від 06.11.2024 року, на суму 117 944,40 грн., долученими до матеріалів справи.

Відповідач товар позивачу поставив частково, а саме на суму 81 030,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №1954 від 28.10.2024 року, у зв?язку з чим, позивач звернувся до відповідача з листом №1-12 від 24.12.2024 року, а також з вимогою щодо повернення грошових коштів №1-0225 від 12.02.2025 року, в яких просив відповідача повернути сплачені грошові кошти.

Оскільки відповідач грошові кошти позивачу не повернув та товар повністю не поставив, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача 131 741,40 грн. боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленному цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судом встановлено, що 01 вересня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки нафтопродуктів №142 (далі договір), відповідно до умов якого, відповідач зобов?язується передати у власність позивача нафтопродукти (надалі - товар/нафтопродукти) партіями, в кількості та асортименті, за цінами, вказаними в рахунок-фактурах, які є невід?ємною частиною данного договору та виставляються відповідачем у відповідності із ним, а позивач зобов?язується оплатити поставлений товар та прийняти його на умовах визначених договором.

Відповідно до п. 1.2. договору, сторони розуміють та погоджуються, що всі поставки товару, що матимуть місце після укладання данного договору будуть здійснюватися у відповідності із ним. При цьому, документи, що підтверджують поставку товару, в тому числі, але не обмежуючись: рахунки-фактури, видаткові та податкові накладні, довіреності на отримання матеріальних цінностей тощо, можуть не містити реквізитів та/або посилань на даний договір.

Згідно з п. 3.1. договору, ціну договору становить сума вартості всіх поставок нафтопродуктів за договором. Кількість, ціна та якість товару на кожну окрему поставку визначається в національній валюті України та встановлюється у рахунках-фактурах, які є невід?ємною частиною договору.

Ціна на нафтопродукти, що постачаються за цим договором, на кожну окрему поставку визначається на момент їх поставки, тобто виписки рахунку-фактури на оплату (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 3.3. договору, ціна на нафтопродукти дійсна протягом строку, на який виписується рахунок -фактура (протягом одного дня).

Для оплати товару відповідач надав позивачу рахунок на оплату №1374 від 24.10.2024 року, на суму 94 827,00 грн., а також №1429 від 06.11.2024 року, на суму 117 944,40 грн.

Обов?язок щодо оплати товару вважається виконаним у день зарахування коштів на поточний рахунок відповідача (п. 3.7. договору).

Позивач здійснив попередню оплату товару на загальну суму 212 771,40 грн., що підтверджується копіями платіжних інструкцій №320 від 24.10.2024 року, на суму 94 827, 00 грн., та №347 від 06.11.2024 року, на суму 117 944,40 грн.

Згідно з п. 4.1. договору, відповідач зобов?язується в порядку та на умовах, зазначених у договорі, передати у власність позивача товар, зазначений у відповідному рахунку-фактурі та у відповідності із ним (щодо видів нафтопродуктів, кількості, за ціною та на суму, визначених відповідним рахунком-фактурою).

Відповідно до п. 4.3. договору, право власності на товар переходить до позивача в момент його отримання від відповідача, що підтверджується підписами уповноважених представників сторін та штампами на видаткових накладних та товарно-транспортних накладних.

Згідно з п. 7.4. договору, даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2016 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов?язань за ним.

Пунктом 7.5. договору встановлено, що договір автоматично пролонгується на наступний календарний рік, якщо за місяць до його припинення сторонами не було висловлено у письмовій формі бажання про його припинення.

02 січня 2020 року сторонами була укладена додаткова угода №4 про внесення змін і доповнень до Договору поставки №142 від 01 вересня 2016 р., відповідно до п. 1. якої, сторони домовились змінити п. 7.4 Договору поставки №142 від « 01» вересня 2016 р. та викласти його в наступній редакції: «п. 7.4. Даний Договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до « 31» грудня 2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним».

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що позивач здійснив попередню оплату товару на суму 212 771,40 грн., проте товар позивачу поставив частково, а саме на суму 81 030,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №1954 від 28.10.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач документів, що підтверджували б поставку товару позивачу, повернення сплачених позивачем грошових коштів або спростовували б доводи представника позивача, суду не надав, тому вимога про стягнення з відповідача 131 741,40 грн. боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також позивач просив стягнути з відповідача 227,39 грн. трьох процентів річних та 2 284,72 грн. пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до п. 5.1. договору, у випадку несвоєчасного відпуску товару, відповідач сплачує на користь позивача пеню у розмірі 1 % від вартості товару, визначеної у рахунку-фактурі, за кожен день прострочення, але не більше ніж подвійна облікова ставка Національного банку, що діяла в період, за який нарахована пеня.

Пунктом 5.4. договору встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов?язання здійснюється за весь період прострочення, починаючи від дня, коли зобов?язання мало бути виконане.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За твердженнями представника позивача, 12 лютого 2025 року позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо повернення грошових коштів №1-0225 від 12.02.2025 року, в якій просив відповідача повернути сплачені грошові кошти.

На підтвердження направлення цієї вимоги відповідачу представник позивача долучив до матеріалів справи копію фіскального чеку №228 від 12.02.2025 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 12.02.2025 року, з яких вбачається, що позивач направляв відповідачу рекомендований лист. Разом з цим, документів, що підтверджували б направлення саме вимоги про сплату грошових коштів (опис вкладення тощо), до матеріалів справи долучено не було.

Крім цього, представником позивача до матеріалів справи долучений трекінг відстеження відправлення Укрпошти, з якого вбачається, що рекомендований лист був вручений відповідачу 20.02.2025 року, а з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 12.02.2025 року вбачається отримання відповідачем листа 18.02.2025 року.

Як уже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки момент прострочення виконання відповідачем обов?язку щодо поставки товару позивачу встановити неможливо, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та трьох процентів річних є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача 3 028,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору встановлюється за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3 028,00 грн.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається з платіжної інструкції №80 від 17.03.2025 року, позивачем за подання позовної заяви сплачений судовий збір у сумі 3 028,00 грн.

Разом з цим, оскільки позовна заява подана в електронній формі, сплаті підлягає судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 59, 124 Конституції України, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ст. 216, ст. 218, ст. 230, ст. 231 Господарського кодексу України, ст. 526, ч. 1 ст. 527, ст. 530, ст. 599, ст. 625, ст. 626, ст. 691, ст. 692, ст. 712 Цивільного кодексу України, ст. 3, ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", ст. 2, ст. 9, ст. 13, ст. ст. 14 - 16, ст. 19, ст. 74, ст. 129, ч. 9 ст. 165, ст. 129, ст. 240, ч. 6 ст. 242, ч. 5 ст. 252, ст. 236, ст. 237, ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов товариства з обмеженою відповідальністю «СІМУРАН» до приватного підприємства «КОНТРАСТ» про стягнення заборгованості в сумі 134 253,51 грн.

Стягнути з приватного підприємства «КОНТРАСТ» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Запорізька, будинок 1, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «СІМУРАН» (08351, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Рогозів, вул. Вітчизняна, 79Є, ) 131 741,40 грн. (сто тридцять одну тисячу сімсот сорок одну грн. 40 коп.) боргу та 2 377,07 грн. (дві тисячі триста сімдесят сім гривень 07 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складене 29.05.2025 року.

Суддя С. Грабець