ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/268/24

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури- Пустовой В.С., за посвідченням;

від ОСОБА_1 , м.Первомайськ Миколаївської області- Зотіков С.Є. на підставі ордеру;

від Синюхино-Брідської сільської ради, с.Синюхин Миколаївської області-не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Первомайськ Миколаївської області

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року, м. Миколаїв, суддя першої інстанції Смородінова О.Г., повний текст рішення складено 27.12.2024 року

у справі № 915/268/24

за позовом: Заступника керівника Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави

до відповідача 1: Синюхино-Брідської сільської ради, с.Синюхин Миколаївської області

до відповідача 2: ОСОБА_1 , м.Первомайськ Миколаївської області

про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсними результатів електронного аукціону, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути гідротехнічну споруду

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У березні 2024 року Заступник керівника Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просить суд:

усунути перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради»;

усунути перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання недійсними результатів електронного аукціону від 26.06.2023, проведеного Синюхино-Брідською сільською радою на електронному майданчику Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінвестенергокансалт», що оформлені протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-252;

усунути перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 27.07.2023 № 12 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону»;

усунути перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.07.2023, укладеного між Синюхино-Брідською сільською радою () та ОСОБА_1 , м.Первомайськ, Миколаївської області щодо продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої в селі Довга Пристань Первомайського району по вул.Березневій,7, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Мовчаном А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1356.

усунути перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом зобов`язання Галімона Юрія Васильовича повернути у власність Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області () гідротехнічну споруду дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої по вул. Березневій, 7, в селі Довга Пристань Первомайського району, яка складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е);

вирішити питання про відшкодування Миколаївський обласній прокуратурі за рахунок відповідачів сплаченого за подання позовної заяви судового збору.

Позовні вимоги мотивовані, зокрема, тим, що за результатами вивчення стану законності при розпорядженні об`єктами нерухомого майна комунальної власності на території Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади Первомайського району Миколаївської області виявлено порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» при укладенні договору купівлі-продажу гідротехнічної споруди.

Так, прокурор посилається на те, що рішенням Синюхино-Брідської сільської ради від 04.04.2023 № 10 затверджено перелік об`єктів приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради та підлягають приватизації, до якого включено гідротехнічну споруду - дамбу ставка площею 2,7800 га, розміщену на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0144 за адресою вул. Березневій, 7, в селі Довга Пристань Первомайського району. Рішенням сільської ради від 11.05.2023 № 9 ухвалено здійснити приватизацію об`єкта малої приватизації гідротехнічної споруди - дамби ставка площею 2,7800 га, що знаходиться за адресою вул. Березневій, 7 в селі Довга Пристань Первомайського району, шляхом продажу такого об`єкта на аукціоні. З метою реалізації вказаного вище рішення сільською радою 26.05.2023 року на електронному майданчику Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвестенергокансалт» проведено відповідний електронний аукціон. Рішенням Синюхино-Брідської сільської ради від 27.07.2023 № 12 затверджено протокол проведення аукціону з продажу гідротехнічної споруди - дамби ставка площею 2,7800 га, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано переможцем. За результатами проведеного аукціону 31.07.2023 між Синюхино-Брідською сільською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за п. 1.1, 1.2 якого останнім придбано у власність за 3 000 грн об`єкт малої приватизації - гідротехнічну споруду (дамбу ставка) площею 2,7800 га, розташовану по АДРЕСА_1 , що складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е). Відповідне право власності цього ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 51200648.

На переконання прокурора, набуття відповідачем речового права на вказану гідроспоруду є незаконним, здійснене з метою, що суперечить інтересам територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради.

Прокурор зауважує, що спірна гідроспоруда, в силу ст. 181-187 Цивільного кодексу України нерозривно пов`язана з водним об`єктом, є приналежною річчю вищевказаної водойми, тобто, головної речі, та, з огляду на специфіку водних ресурсів, не може бути відокремлена від водного об`єкту, а отже, не може бути окремим об`єктом права власності. З огляду на викладене, перебування гідротехнічної споруди у приватній власності суперечить вимогам діючого законодавства.

Так, прокурор стверджує, що набуття ОСОБА_1 у приватну власність гідротехнічної споруди створило передумови для протиправного використання (завуальованого набуття у фактично безстрокове користування) землі під такою спорудою, чим грубо порушено вищевказані норми законодавства та інтереси держави в особі територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради. За таких умов, на переконання прокурора, рішення Синюхино-Брідської сільської ради від 11.05.2023 № 9 щодо здійснення приватизації гідротехнічної споруди шляхом продажу на аукціоні суперечить вимогам чинного законодавства. Вказаний електронний аукціон було проведено на підставі рішення Синюхино-Брідської сільської ради від 11.05.2023 № 9 «Про приватизацію гідротехнічної споруди (дамби ставка) площею 2,78 га», яке ухвалено з чисельними порушеннями вимог закону, що, в силу положень ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його результатів недійсними. Оскільки рішення сільської ради від 27.07.2023 № 12 прийнято на затвердження результатів електронного аукціону, який підлягає визнанню недійсним, то таке рішення, з урахуванням положень ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, також підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Крім того, договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації шляхом викупу від 01.07.2023, укладений на виконання рішень сільської ради від 11.05.2023 № 9 та від 27.07.2023 № 12, що є незаконними та підлягають скасуванню, та за наслідками електронного аукціону, який підлягає визнанню недійсним, а тому є підстави для визнання такого договору недійсним.

Отже, прокурор зазначає, що власник і законний володілець земельної ділянки водного фонду та приналежної їй гідротехнічної споруди може вимагати усунення порушення його права власності на це майно, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таке майно. Окрім наведеного, прокурором у позовній заяві обґрунтовано підстави для представництва ним у даній справі інтересів держави.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 позовні вимоги задоволено частково; усунуто перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради»; усунуто перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.07.2023, укладеного між Синюхино-Брідською сільською радою та ОСОБА_1 щодо продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої по АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Мовчаном А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1356; усунуто перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом зобов`язання Галімона Юрія Васильовича повернути у власність Синюхино-Брідської сільської ради гідротехнічну споруду дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої по вул. Березневій, 7, в с. Довга Пристань Первомайського району, яка складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е); в задоволенні решти позовних вимог в частині усунення власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання недійсними результатів електронного аукціону від 26.06.2023, проведеного Синюхино-Брідською сільською радою на електронному майданчику ТОВ «Укрінвестенергокансалт», що оформлені протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-252 та шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 27.07.2023 № 12 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону» відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції заначив, що утворена спірною гідротехнічною спорудою водойма (ставок) розташована на природному водному об`єкті (річці без назви, притоці р. Південний Буг) і включає греблю та водоспускну споруду, вона забезпечує використання водного об`єкта шляхом формування та наповнення ставка, а саме, забезпечення підтримання нормального підпірного рівня води. Водоспускна споруда є невід`ємною частиною водойми і греблі. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірна гідроспоруда, яка відповідно до Паспорту водного об`єкта обліковується у складі водного об`єкта, є його конструктивним елементом та не може існувати окремо від такого водного об`єкта.

За таких обставин, суд першої інстанції погодився з доводами прокурора про те, що спірна гідроспоруда в силу ст. 181-187 Цивільного кодексу України нерозривно пов`язана з водним об`єктом, є приналежною річчю вищевказаної водойми, тобто головної речі, та, з огляду на специфіку водних ресурсів, не може бути відокремлена від водного об`єкту, а отже, не може бути окремим об`єктом права власності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції виснував, що перебування гідротехнічної споруди у приватній власності суперечить вимогам діючого законодавства.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у загальному вигляді в законі, та знаходить свій вияв у положеннях ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

Отже, судом першої інстанції зазначено, що набуття ОСОБА_1 у приватну власність гідротехнічної споруди створило передумови для протиправного використання (завуальованого набуття у фактично безстрокове користування) землі під такою спорудою, чим дійсно порушено вищевказані норми законодавства та інтереси держави в особі територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вважає підставними та обґрунтованими доводи прокурора про те, рішення Синюхино-Брідської сільської ради № 9 від 11.05.2023 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради» щодо здійснення приватизації гідротехнічної споруди шляхом продажу на аукціоні суперечить вимогам чинного законодавства.

Враховуючи, що оскаржуване рішення сільської ради стосується гідротехнічної споруди, яка не може передаватись у приватну власність внаслідок приналежності такого об`єкту до складної речі відповідної земельної ділянки водного фонду та водного об`єкту, на відчуження якої у приватну власність існує законодавча заборона, а також положенням Цивільного, Земельного та Водного кодексів України, порушує інтереси держави, а тому суд першої інстанції згідно із ст. 16, 21 Цивільного кодексу України дійшов висновку, що таке є підставою для усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні вказаним майном шляхом визнання рішення сільської ради № 9 від 11.05.2023 незаконним та його скасування.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради» є обґрунтованими та підтверджені матеріалами справи.

Щодо позовних вимог в частині усунення власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання недійсними результатів електронного аукціону від 26.06.2023, проведеного Синюхино-Брідською сільською радою на електронному майданчику Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінвестенергокансалт», що оформлені протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-252 та шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 27.07.2023 № 12 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону», судом першої інстанції взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, про те, що правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто, у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Отже, суд першої інстанції зазначив, що торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту. У зв`язку із чим, судом першої інстанції заначено, що вказане свідчить про обґрунтованість доводів відповідача-2 про те, що заявлені у позовній заяві 2 та 3 позовні вимоги не є ефективним способом захисту, а тому наявні підстави для відмови прокурору в задоволенні позовних вимог у відповідній частині.

Також, судом першої інстанції зауважено, що задоволення позову про повернення гідротехнічної споруди призведе до припинення права приватної власності на спірний об`єкт та реєстрації прав на нього належного власника народу України в особі Синюхино-Брідської сільської ради, що забезпечить ефективний захист порушених прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

ОСОБА_1 , м. Первомайськ, Миколаївської області з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог заступника керівника Первомайської окружної прокуратури та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, за доводами скаржника, прокурором не виконані вимоги ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме, не обґрунтовано відсутність органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, що само по собі виключає можливість задоволення позову прокурора повністю або частково.

Апелянт наголосив на тому, що позов у даній справі не є негаторним. Також, скаржник зазначив, що суд, визнавши договір купівлі-продажу недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, мав застосувати наслідки недійсності правочину, визначені ч. 1 (абз. 2) ст. 216 Цивільного кодексу України у вигляді реституції, однак, всупереч даній нормі, зобов`язав відповідача повернути майно сільській раді (не зобов`язавши останню повернути сплачені гроші) на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України, яка не визначає наслідків недійсності правочину.

Отже, скаржник враховуючи відсутність в законі прямої заборони приватизації таких гідротехнічних споруд, як дамби на ставках, вважає, що сільська рада мала повноваження на прийняття рішення щодо відчуження дамби як об`єкту приватизації, тому ані рішення ради № 9 від 11.05.2023 року, ані оспорюваний договір купівлі-продажу не суперечать закону.

Відносно доводів прокурора та суду першої інстанції, що гідроспоруда не може бути окремим об`єктом власності, оскільки є приналежністю (складовою частиною) водойми та слідує за нею як за головною річчю, скаржник звертає увагу, що згідно ч. 1 ст. 186 Цивільного кодексу України приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, в даному разі «інше» як раз встановлено укладеним між Сільською радою і відповідачем договором купівлі-продажу від 31.07.2023 року. Також, скаржник вважає помилковим посилання прокурора в даному контексті на постанови Верховного Суду від 14.12.2018 року (фактично від 14.11.2018) у справі № 910/8903/16 та від 26.09.2023 року у справі № 910/13835/21, обставини та висновки в яких не стосуються приватизації гідротехнічних споруд на ставках, тому не є релевантними даній справі.

Скаржник наголошує, що прокурором не заявлено жодних вимог стосовно оренди вказаної земельної ділянки. Гідротехнічні споруди, як і будь-які інші об`єкти нерухомості, є самостійними об`єктами цивільних прав (ст. 177 Цивільного кодексу України), тому в спірних відносинах їх слід розглядати окремо від земельної ділянки. При цьому, суд першої інстанції безпідставно ототожнив дамбу із земельною ділянкою водного фонду, на якій вона розташована, і безпідставно поширив на неї дію заборони передання ділянок водного фонду комунальної власності у приватну власність згідно п. «ґ» ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, тоді як відповідач взагалі не отримував у приватну власність земельну ділянку.

Також, скаржник зазначає, що станом на день укладення оскаржуваного договору купівлі

продажу та до 30.01.2024 року був чинним п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції: «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Однак в даному разі строк давності визначений не цими статтями, а ч. 2 ст. 30 Закону про приватизацію, тому продовження строків давності згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України на спірні відносини не поширюється і прокурором пропущено строк позовної давності при зверненні до суду.

Також, скаржник зазначає, що судовим рішенням скасовано рішення сільської ради № 9 від 11.05.2023 року у повному обсязі, тобто, не тільки в частині, що стосується рішення як індивідуального акту щодо продажу спірної гідроспоруди, але і в частині затвердження положення про діяльність аукціонної комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності сільської ради , яке має загальний характер та призначене для застосування не тільки у спірних, але й в інших відносинах щодо приватизації комунального майна. Однак в рішенні суду не обґрунтовано, яким чином порушені інтереси держави пунктом 2 вказаного рішення, тобто, затвердженням даного Положення, не містить таких доводів і позов прокурора.

З огляду на вказане скаржник вважає, що рішення суду інстанції в частині скасування рішення сільської ради № 9 від 11.05.2023 року в повному обсязі є очевидно незаконним.

Крім того, скаржник наголошує, що існує чітка та послідовна практика Верховного Суду про відсутність потреби у визнанні недійсними, скасуванні індивідуальних актів, які застосовуються одноразово і вичерпують свою дію укладенням договору або переданням майна тощо.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2025 року у справі №915/268/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , м. Первомайськ Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17 березня 2025 року у справі №915/268/24 оголошено перерву, справу призначено на 28.04.2025 року.

Судове засідання 28.04.2025 не відбулося, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді зі складу колегії суддів, який не є суддею-доповідачем, Колоколова С.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 року призначено справу №915/268/24 до розгляду на 19.05.2025 року.

24.02.2025 року через канцелярію суду до Південно-західного апеляційного господарського суду від Заступника керівника Первомайської окружної прокуратури надійшов відзив (вх. №223/25/Д1), у якому прокурор просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м. Первомайськ Миколаївської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року без змін. Відзив судовою колегією долучено до матеріалів господарської справи.

Зокрема, за доводами відзиву, прокурор, посилаючись на висновки місцевого господарського суду, викладені в оскаржуваному рішенні та встановлені ним фактичні обставини справи, вказав, що не відповідають дійсності доводи апелянта про звернення прокурора до суду в інтересах держави без визначення органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах.

Прокурор наголошує, що в даному випадку він звернувся самостійно в інтересах держави, оскільки в особі одного органу (Синюхино-Брідської сільської ради) поєднується і порушник вимог законодавства, і орган, який відповідно до положень ст. 10, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» реалізує права територіальної громади щодо розпорядження комунальним майном.

Отже, на думку прокурора, при зверненні із позовною заявою до суду не було порушено вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо визначення органу, уповноваженого на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, неповідомлення компетентного органу про здійснення інтересів держави шляхом подання позовної заяви та необґрунтування бездіяльності компетентного органу, оскільки при звернення прокурором до суду у якості самостійного позивача вжиття таких дій не вимагається. У зв`язку із чим, прокурор вважає, що окружною прокуратурою позовну заяву в справі № 915/268/24 подано з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Також, прокурор посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, стверджує, що ані наявність державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , ані фізичне зайняття ним спірного майна не призводять до заволодіння таким майном і наявність реєстрації права власності у даному випадку треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності територіальної громади, а належним способом захисту прав власника відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України є негаторний позов. Враховуючи, що спірне майно є майном з особливим статусом - з обмеженою оборотоздатністю, а наявність державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_1 не позбавляє володіння ним територіальну громаду Синюхино-Брідської сільської ради, отже, на думку прокурора, він правильно звернувся з негаторним позовом про усунення перешкод у здійсненні громадою права користування та розпорядження своїм майном відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України.

Крім того, прокурор наголошує, що спірний об`єкт і є власністю Українського народу в особі територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради, адже є приналежною річчю до головної водного об`єкта (ставка площею 2,7800 га) та втрачає цінність без головної речі. Окреме функціонування такої споруди, як складової частини водойми, неможливе без існування водного об`єкта. Вказане майно не підлягало окремій реєстрації у якості нерухомого майна, адже є приналежною річчю, право власності на яке не може бути набутим жодним чином.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, прокурор вказує, що навіть за наявності обставини реєстрації в Державному реєстрі прав права власності за іншою особою, держава зберігає за собою володіння майном гідротехнічними спорудами, адже гідротехнічна споруда не може бути окремим об`єктом права власності, оскільки є приналежністю (складовою частиною речі) та слідує за головною.

Отже, прокурор вважає, що твердження представника відповідача про те, що гідротехнічні споруди можуть бути самостійними об`єктами цивільних прав і в спірних відносинах їх слід розглядати окремо від земельної ділянки, не відповідають дійсності.

Також, прокурор зазначає, що поки особа є дійсним власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема, і шляхом зобов`язання повернути майно. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Отже, заявлені прокурором позовні вимоги, маючи негаторну правову природу, не мають строку позовної давності для пред`явлення, можуть бути звернуті протягом всього часу існування порушення, а тому підстави вважати, що строк позовної давності ним пропущений відсутні.

Щодо скасування рішення сільської ради від 11.05.2023 № 9, прокурор, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, наголосив про те, що відповідач не врахував той факт, що не скасований у судовому порядку акт породжує негативні правові наслідки щодо приватизації обмеженого в обороті майна - гідротехнічної споруди. Тому, оскарження прокурором рішень, з огляду на їх невідповідність вимогам закону, спрямоване на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення), тому його можна оскаржити упродовж усього часу тривання порушення згаданого інтересу.

Таким чином, на думку прокурора наведені в апеляційній скарзі аргументи не ґрунтуються на вимогах закону і жодним чином не спростовують доводів прокурора, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.

В судовому засіданні, яке відкладалося, представник відповідача-2 підтримав свої доводи та вимоги з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарги, просив суд оскаржуване рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог прокурора, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити у повному обсязі.

Прокурор заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово у відзиві. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявні у матеріалах справи довідки про доставку до його електронного кабінету ухвали про відкриття апеляційного провадження, відкладення слухання справи та про призначення слухання справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань суду не надали.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, учасники справи скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-1.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , м. Первомайськ, Миколаївської області потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 потребує часткового скасування, враховуючи таке.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

17.12.2007 між Первомайською районною державною адміністрацією та суб`єктом підприємницької діяльності Галімоном В.І. було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого останньому передано в строкове платне користування строком на 25 років для здійснення товарного риборозведення із земель запасу (землі водного фонду) земельну ділянку загальною площею 5,29 га, в тому числі 0,04 га під гідротехнічними спорудами, 2,68 га під ставками, розташовану в межах території Довгопристанської сільської ради (на даний час Синюхино-Брідської сільської ради).

Право оренди вищевказаної земельної ділянки 30.05.2008 зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Довгопристанській сільській раді за № 13.

Додатковою угодою від 13.09.2021 внесено зміни до вказаного договору оренди у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 та орендаря змінено на його правонаступника ОСОБА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 19.10.2021 внесено дані за № 44563711.

З довідки по об`єкту гідротехнічної споруди - дамби ставка по вул. Березнева, 7 с. Довга Притань, Первомайський р-н, Миколаївська область (реєстраційний № 254) та звітності, яка видана начальником відділу бухгалтерського обліку Синюхіно-Брідської сільської ради, вбачається, що гідротехнічна споруда - дамба ставка, яка знаходиться по вул.Березнева, 7 с.Довга Пристань, Первомайський р-н, Миколаївська область, була передана згідно акту прийму-передачі №8 від 13.01.2021 року Довгопристанською сільською радою. На момент передачі вартість споруди складала 2496 грн(згідно звіту про оцінку вартості гідротехнічної споруди - дамби ставка від 18.03.2009 року, який знаходиться в с.Довга Пристань, Первомайський р-н, Миколаївська область, вул. Березнева,7). Балансова вартість споруди на 01.05.2023 при підготовці до продажу на аукціоні складала 2496 грн.

З технічного паспорту гідротехнічної споруди - дамби ставка площею 2,7800 га, розташованого на території Довгопристанської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (2016 рік), вбачається, що конструктивними елементами споруди є земляна гребля: гребля однорідна земляна; виконана з місцевих будівельних матеріалів глина; проїжджа; довжина греблі - 58.90 м.; максимальна висота - 4,15 м; ширина по гребеню - 9-11 м.; кріплення верхового укосу - природний травескі, задертовано, заріс поодиночними деревами; закладання верхового укосу т = 1.5.; кріплення низового укосу-природний травостій, задерновано, заріс поодиночними деревами; закладання низового укосу m=2,0; відмітка гребня греблі 96,95 БС; об`єм земляної греблі-368, 25 м3.

З акту технічного стану об`єкту (водоспускна споруда) від 24 червня 2016 року, затвердженого головою Довгопристанської сільської ради, вбачається, що повне найменування об?єкту: «Гідротехнічна споруда (водоспускна споруда) ставка площею 2.7800 га, розташованого на території Довгопристанської сільської ради Первомайського району Миколаївської області»; основні технічні характеристики: водоспуск призначений для випорожнення ставка з метою огляду і ремонту греблі виконання рибоводно-меліоративних заходів; водоспуск влаштовано по ложу ставка в центральній частині греблі; тип - донний водоспуск складається з 5 з/б труб Дv=1000мм. довжиною 4м кожна; вхідний оголовок зі сталевої напівтруби Ду=1000мм і висотою 3.65м обладнено одним рядом дерев`яних шандор; пропускна здатність споруди 3,31 м'/с; рік вводу в експлуатацію - 2007 рік. Конструктивні характеристики: кам?яні роботи - 0.20м3; бетонні і залізобетонні конструкції-з/б труба Ду=1000мм. L=20м; відсипка і фільтри відсутні; стальні конструкції -напівтруба Ду= 1000мм L-5.0м; зовнішній вигляд задовільний.

З паспорту водного об`єкта «Ставок площею 2,6839 га, розташований в межах Синюхинобрідської сільської територіальної громади Первомайського району Миколаївської області» (погоджено Державним агентством водних ресурсів України 17.06.2021) вбачається, що випорожнення ставка з метою регулювання стоку, огляду і ремонту греблі, виконання рибоводно-меліоративних заходів здійснюється за допомогою донного водоспуску, типу монах, який складається з 5 залізобетонних труб Ду-1000мм, довжиною по 4 м. Вхідна частина виконана із статевої півтруби Ду=1000мм, яка змонтована вертикально, та облаштована пазами для дерев`яних шандор; ширина шандор 50 см; пропускна здатність споруди 3,31 м/с; площа прибережної захисної смуги відповідно проекту землеустрою - 700 га; межі прибережної захисної смуги винесені в натуру; ширина прибережної захисної смуги 20-25 м; прибережна захисна покрита деревами і кущами.

Рішенням Синюхино-Брідської сільської ради № 10 від 04.04.2023 «Про затвердження переліку об`єктів приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Синюхіно-Брідської сільської ради та підлягають приватизації» було затверджено перелік об`єктів приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради та підлягають приватизації, до якого включено гідротехнічну споруду дамбу ставка площею 2,7800 га, розміщену на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0144 за адресою вул. Березнева, 7, с. Довга Пристань, Первомайський район.

У подальшому рішенням Синюхино-Брідської сільської ради № 9 від 11.05.2023 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність аукціону комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхіно-Брідської сільської ради» ухвалено здійснити приватизацію об`єкта малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу такого об`єкта на аукціоні.

З метою реалізації вказаного вище рішення, розпорядженням сільського голови Синюхино-Брідської сільської ради № 31-р від 15.05.2023 було затверджено склад аукціонної комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності.

Листом б/н та без дати (вх. № Г-58 від 02.05.2023) ОСОБА_1 повідомив голову Синюхіно-Брідської сільської ради про намір приватизації гідротехнічної споруди - дамби ставка прощею 2,7800 га, яка складається із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е).

Протоколом № 1 від 22.05.2023 засідання аукціонної комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради (затвердженого рішенням Виконавчого комітету Синюхино-Брідської сільської ради № 39 від 25.05.2023) було, зокрема, визначено умови продажу об`єкта малої приватизації комунальної власності гідротехнічної споруди, дамби ставка (Довгопристанський старостинський округ), визначено стартову ціну об`єкта малої приватизації комунальної власності та розроблено Інформаційне повідомлення про проведення аукціону з продажу об`єкта малої приватизації комунальної власності.

26.06.2023 на електронному майданчику Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінвестенергокансалт» Синюхино-Брідською сільською радою проведено відповідний електронний аукціон з продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди (дамби ставка) площею 2,78 га, розташованого по АДРЕСА_1 , в якому участь прийняло два учасники: ОСОБА_3 з ціновою пропозицією 2 500 грн. та Галімон Ю.В. з ціновою пропозицією 3 000 грн. За результатами торгів зміна цінових пропозицій учасників не відбулась, у зв`язку із чим переможцем електронного аукціону визнано Галімона Ю.В., що оформлено протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-252 від 27.07.2023 року.

Рішенням Синюхино-Брідської сільської ради № 12 від 27.07.2023 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону» було затверджено протокол проведення аукціону з продажу гідротехнічної споруди - дамби ставка площею 2,7800 га, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано переможцем.

За результатами проведеного аукціону 31.07.2023 між Синюхино-Брідською сільською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами п. 1.1, 1.2 якого останнім придбано у власність за 3 000 грн об`єкт малої приватизації гідротехнічну споруду (дамбу ставка) площею 2,7800 га, розташовану по АДРЕСА_1 , що складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е).

Відповідне право власності цього ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 51200648.

Згідно з актом прийому-передачі № 1 від 01.08.2023 до договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації передано Синюхино-Брідською сільською радою у власність ОСОБА_1 об`єкт малої приватизації гідротехнічну споруду - дамбу ставка 2,7800 га, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний № об`єкта нерухомого майна 254).

Також в матеріалах справи містяться Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 341312028 від 02.08.2023, № 357526131 від 07.12.2023, № 369214352 від 11.03.2024.

Інших належних та допустимих доказів стосовно спірних правовідносин, які виникли між сторонами, матеріали господарської справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для усунення перешкод власнику-територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні спірним об`єктом комунальної власності шляхом, визначеним прокурором у прохальній частині позовної заяви, зокрема, шляхом скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради» та визнання недійсним договору купівлі-продажу із зобов`язанням повернути у власність держави майно.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви прийняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції.

Перш ніж здійснювати оцінку правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги по суті позовних вимог, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, по-перше, перевіряє підставність представництва прокурором інтересів держави, по-друге, наголошує, що оскільки у даному разі прокурор, формуючи позовні вимоги, застосував правову аргументацію, яка регулює такий вид позову, як негаторний, апеляційному господарському суду необхідно дослідити питання, які стосуються обставин доведеності позивачем порушеного права держави, який необхідний та ефективний спосіб захисту у такому випадку має застосовуватися і чи є спосіб захисту, встановлений прокурором у позовній заяві, належним та таким, що призведе до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даній справі №916/3707/22 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Отже, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

У даній справі, яка розглядається, прокурор звернувся в інтересах держави самостійно з позовом про усунення перешкоди власнику - Синюхино-Брідській об`єднаній територіальній громаді у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради»; визнання недійсними результатів електронного аукціону від 26.06.2023, проведеного Синюхино-Брідською сільською радою на електронному майданчику ТОВ «Укрінвестенергокансалт», що оформлені протоколом про результати електронного аукціону № SPE001-UA-252; визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 27.07.2023 № 12 «Про затвердження протоколу про результати електронного аукціону»; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.07.2023, укладеного між Синюхино-Брідською сільською радою () та ОСОБА_1 , м. Первомайськ Миколаївської області щодо продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди - дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої в селі Довга Пристань Первомайського району по вул.Березневій,7, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Мовчаном А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1356; зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області () гідротехнічну споруду дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої по вул. Березневій, 7, в селі Довга Пристань Первомайського району, яка складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е), бо вважає, що за результатами вивчення стану законності при розпорядженні об`єктами нерухомого майна комунальної власності на території Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади Первомайського району Миколаївської області виявлено порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» при укладенні договору купівлі-продажу гідротехнічної споруди, проте остання сама є порушником закону і відповідачем у справі.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 вказала про те, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

В даному випадку прокурор фактично звернувся за захистом інтересів територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради. При цьому, з огляду на предмет та підставу заявлених позовних вимог, а саме, визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, недійсним укладеного договору купівлі-продажу, тощо, з урахуванням того, що, на думку прокурора, уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах - рада не тільки не захистила інтереси територіальної громади, а й порушила їх, то прокурор мав право звернутися до суду з позовом як самостійний позивач.

Наведений висновок стосовно наявності у прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджується з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частин 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, зазначеною в постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18.

Разом з цим, суду необхідно, з урахуванням норм права та правових висновків Верховного Суду, дослідити питання, які стосуються обставин доведеності прокурором наявного порушеного права держави у спірних правовідносинах, чи підлягає право захисту і який необхідний та ефективний спосіб захисту у такому випадку має застосовуватися і чи є спосіб захисту, викладений прокурором у позовній заяві, належним та таким, що призведе до відновлення порушених прав держави шляхом, викладеним у позовній заяві та частково задоволеним судом першої інстанції.

За положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері господарсько-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.

Наведені норми закону визначають об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Разом з тим, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Таким чином, як вже зазначалося вище за текстом постанови, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор в даній справі заявлений саме негаторний позов - усунути перешкоди шляхом визнання рішень Синюхино-Брідської сільської ради незаконними, визнання недійсними результатів електронного аукціону, договору купівлі-продажу щодо продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, та зобов`язання відповідача 2 усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні об`єктом шляхом його повернення у власність держави в особі територіальної громади Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади. Судовою колегією досліджується питання, що ж саме прокурор мав на меті, формулюючи вищезазначені вимоги таким чином.

Так, прокурор, який звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом самостійно в інтересах держави, підставою позовних вимог визначив той факт, що рішенням Синюхино-Брідської сільської ради від 04.04.2023 № 10 затверджено перелік об`єктів приватизації, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради та підлягають приватизації, до якого включено гідротехнічну споруду - дамбу ставка площею 2,7800 га, розміщену на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0144 за адресою вул. Березневій, 7, в селі Довга Пристань Первомайського району. Рішенням сільської ради від 11.05.2023 № 9 ухвалено здійснити приватизацію об`єкта малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, що знаходиться за адресою вул. Березневій, 7, в селі Довга Пристань Первомайського району, шляхом продажу такого об`єкта на аукціоні. З метою реалізації вказаного вище рішення сільською радою 26.05.2023 року на електронному майданчику Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвестенергокансалт» проведено відповідний електронний аукціон. Рішенням Синюхино-Брідської сільської ради від 27.07.2023 № 12 затверджено протокол проведення аукціону з продажу гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано переможцем. За результатами проведеного аукціону 31.07.2023 між Синюхино-Брідською сільською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за п. п. 1.1, 1.2 якого останнім придбано у власність за 3 000 грн об`єкт малої приватизації - гідротехнічну споруду (дамбу ставка) площею 2,7800 га, розташовану по вул. Березневій, 7, в селі Довга Пристань Первомайського району, що складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е). Відповідне право власності цього ж дня зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 51200648.

На переконання прокурора, набуття відповідачем речового права на вказану гідроспоруду є незаконним, здійснене з метою, що суперечить інтересам територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради та такі дії заборонені законом з огляду на його пряму вказівку про таке.

Прокурор зауважує, що спірна гідроспоруда в силу ст. 181-187 Цивільного кодексу України нерозривно пов`язана з водним об`єктом, є приналежною річчю вищевказаної водойми, тобто головної речі, та, з огляду на специфіку водних ресурсів, не може бути відокремлена від водного об`єкту, а отже не може бути окремим об`єктом права власності. З огляду на викладене перебування гідротехнічної споруди у приватній власності суперечить вимогам діючого законодавства. Набуття ОСОБА_1 у приватну власність гідротехнічної споруди, на думку прокурора, створило передумови для протиправного використання (завуальованого набуття у фактично безстрокове користування) землі під такою спорудою, чим грубо порушено вищевказані норми законодавства та інтереси держави в особі територіальної громади Синюхино-Брідської сільської ради. За таких умов, на переконання прокурора, рішення Синюхино-Брідської сільської ради від 11.05.2023 № 9 щодо здійснення приватизації гідротехнічної споруди шляхом продажу на аукціоні суперечить вимогам чинного законодавства. Вказаний електронний аукціон було проведено на підставі рішення Синюхино-Брідської сільської ради від 11.05.2023 № 9 про приватизацію гідротехнічної споруди (дамби ставка) площею 2,78 га, яке ухвалено з чисельними порушеннями вимог закону, що, в силу положень ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його результатів недійсними. Оскільки рішення сільської ради від 27.07.2023 № 12 прийнято на затвердження результатів електронного аукціону, який підлягає визнанню недійсним, то таке рішення, з урахуванням положень ст. ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, також підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Крім того, договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації шляхом викупу від 01.07.2023 укладений на виконання рішень сільської ради від 11.05.2023 № 9 та від 27.07.2023 № 12, що є незаконними та підлягають скасуванню, і за наслідками електронного аукціону, який підлягає визнанню недійсним, а тому є підстави для визнання такого договору недійсним, що і було частково прийнято судом першої інстанції до уваги як доведене матеріалами у даній справі.

Судова колегія, надавши оцінку та дослідивши матеріали справи, не погоджується з доводами прокурора та рішенням місцевого господарського суду в частині задоволених вимог, з огляду на таке.

Суд першої інстанції, розглянувши даний позов по суті, визначив, що прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, але при цьому частково задовольняючи позовні вимоги, взагалі не дослідив їх відповідність, як нормам чинного законодавства з огляду на обраний прокурором спосіб захисту, так і останній судовій практиці Верховного суду, при цьому судом було помилково визнано доведеними належними доказами у справі факт наявності в даному випадку недійсності (нікчемності з огляду на нібито здійснення відповідачами дій в порушення прямої заборони закону) приватизації, правочину тощо. При цьому, враховуючи викладені прокурором самостійно предмет та підставу заявлених вимог, колегія суддів, наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ним, зокрема, було поєднано в позовних вимогах одночасно як негаторні вимоги, так і віндикаційних, що є взаємовиключним за своєю суттю. І, оскільки прокурор наполягає саме на заявлення ним негаторного позову (з причини наявності, на його думку, триваючого порушення, до якого не застосовується строк позовної давності), то в першу чергу, суду слід було дослідити питання саме належності обраного прокурором способу захисту, чого належним чином зроблено не було. Така позиція суду є неправомірною, бо обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту є окремою, самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21, пункт 148), постанова Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22).

Вирішуючи питання про відповідність обраного прокурором способу захисту у даному випадку при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, судова колегія наголошує на такому.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, негаторним позовом є позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Водночас відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний же позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Тобто, предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.

Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така інша особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанова Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 927/222/24 (пункт 6.16)).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (постанова Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 63).

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19).

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146))].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Належним способом захисту права позивача у такому випадку є віндикаційний позов про витребування майна з володіння відповідача.

Підсумовуючи викладене, прокурор, як самостійний позивач у даній справі, повинен був визначитися самостійно зі способом обраного ним захисту, довести наявність порушеного права держави, обрати конкретні предмет та підстави позову, бо суд не може за своєю ініціативою без ініціативи позивача, змінювати викладений ним предмет позову та обраний ним саме таким чином спосіб захисту. Так, у даній справі, якщо прокурор просить скасувати, визнати незаконними, недійсними рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність майна шляхом приватизації, в тому числі, об`єкту нерухомого майна комунальної власності, договору купівлі-продажу, то це відноситься до категорії оспорюваних односторонніх та двосторонніх правочинів, і факт їх неправомірності повинен бути обов`язково встановлений судом при розгляді заявлених віндикаційних вимог, бо існує спір про речове право.

У випадку, коли прокурор вважає, що майно не вибувало з володіння ради, тому що були здійснені нікчемні односторонні та двосторонній правочини, то вимога про визнання їх саме недійсними та зобов`язання повернути майно у власність територіальній громаді не може бути заявлена до суду.

Тобто, якщо питання неправомірності правочинів презюмується законом, то такі правочини є нікчемними, і слід заявляти негаторні вимоги тільки про застосування наслідків таких нікчемних правочинів, зокрема, також шляхом усунення перешкод у користуванні майном, яке було передане за цими правочинами, причому, питання наявності саме у територіальної громади права власності на майно не потребує викладення такого в резолютивній частині рішення суду, бо майно у такому випадку не вибувало з володіння держави. До того ж, у разі задоволення позовної вимоги про витребування такого майна з чужого незаконного володіння, суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові та ще й тим шляхом, який зазначено прокурором у даній справі. Подібний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), від 03.04.2024 року у справі №917/1212/21 (провадження 312-24гс23). Причому до таких вимог не застосовується строк позовної давності, бо порушення таке є триваючим та повинно бути усунутим в силу закону.

У випадку ж, коли існує спір про речове право і потребує вирішення судом вимоги про недійсність оспорюваних правочинів із обов`язковим застосуванням наслідків, передбачених ст.216 Цивільного кодексу України, такі вимоги, як вже зазначалося вище за текстом постанови. повинні бути заявлені саме у віндикаційному позові, до якого застосовується інститут позовної давності і тільки таким рішення суду може бути зроблений висновок про невідповідність спірних односторонніх та двосторонніх правочинів нормам закону (як у даній справі), бо питання віднесення спірного об`єкту до законодавчо обмеженого в даному випадку потребує встановлення цього в судовому порядку при розгляді справи по суті, оскільки оспорюється і не є таким, що презюмується.

Колегія суддів зазначає, що у пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, зроблено правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не призводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому відсутня необхідність оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення (пункт 4.50 постанови Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 910/9933/20).

Оскільки на підставі рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради було укладено спірний договір купівлі-продажу від 31.07.2023, укладений між Синюхино-Брідською сільською радою та ОСОБА_1 , зазначене рішення ради вичерпало свою дію виконанням.

Отже, звернення з позовом про визнання незаконним такого рішення не призведе до поновлення порушеного права власності територіальної громади Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади на спірний об`єкт малої приватизації-гідротехнічної споруди дамби ставка, тому такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, у зв`язку з чим така вимога не підлягає задоволенню. До того ж, суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги прокурора в цій частині в повному обсязі, не звернувши уваги на те, що цим рішенням був затверджений склад комісії, що взагалі не може бути предметом розгляду судом, як акт індивідуальної дії, що не підлягає оскарженню за нормами чинного процесуального законодавства України.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним і скасування спірного рішення Синюхино-Брідської сільської ради необхідно скасувати та ухвалити власне рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог прокурора з огляду на невірно обраний ним спосіб захисту. При цьому відмова суду першої інстанції у задоволенні позову прокурора про визнання незаконними рішень ради по електронному аукціону є з аналогічних мотивів правомірною.

Також, судова колегія зауважує, що задовольняючи позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним договору купівлі продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, місцевий господарський суд виходив з того, що такі позовні вимоги є похідними від вимог про визнання незаконними рішення ради, а тому, нібито наявні підстави для їх задоволення, незважаючи на те, що в даному випадку мова йде про купівлю-продаж майна в процесі приватизації і задоволення таких вимог неможливе без застосування двосторонньої реституції, причому питання щодо недійсності оспорюваного правочииу в даному випадку не є похідним, а потребувало самостійного дослідження та оцінки судом.

При цьому, судова колегія в цій частині наголошує, що у даному разі, враховуючи той факт, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неналежним способом захисту прав позивача, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га таке рішення бути не може. Посилання суду першої інстанції на те, що, оскільки рішення ради та електронний аукціон були незаконними, то і договір є недійсним (з огляду на висновки Верховного Суду щодо неможливості знаходження у приватній власності земельних ділянок водного фонду з розташованими на них гідротехнічними спорудами) в даному випадку є помилковими, оскільки зазначена ним судова практика не може бути застосованою, бо не є подібною та релевантною до правовідносин у даній справі і таке не відповідає матеріалам справи та фактичним обставинам і судова практика, окреслена прокурором та судом

Так, згідно ч. 1 ст. 4 Закону про приватизацію, до об`єктів державної і комунальної власності, що підлягають приватизації, належать усі об`єкти права державної і комунальної власності, крім тих, приватизація яких прямо заборонена цим Законом та іншими законами України. Згідно ч. 2 ст. 4 цього Закону, крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: Абзац 37 ч. 2 ст. 4 Закону: акваторії морських портів, гідротехнічні споруди (крім річкових причальних споруд), об`єкти портової інфраструктури загального користування, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських і внутрішніх водних шляхів, системи управління рухом суден, об`єкти річкової інформаційної служби, інформаційні системи, навчальний та гідрографічний флот, майно органів державного нагляду і контролю за торговельним мореплавством і судноплавством на внутрішніх водних шляхах; Абзац 39 ч. 2 ст. 4 Закону: водосховища і водогосподарські канали комплекс-ного призначення, гідротехнічні захисні споруди, об`єкти інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем; Прокурор у позовній заяві не зазначив конкретний абзац частини 2 ст. 4 Закону про приватизацію, однак за змістом його доводів, посилається саме на абзац 37 ч. 2 ст. 4 Закону. Очевидно, що згідно цього абзацу не підлягають приватизації гідротехнічні споруди акваторії морських портів в розумінні п.п. 4, 8 статті 1 Закону України «Про морські порти», об`єкти портової інфраструктури загального користування, але ніяк не дамби на ставках. Однак суд 1 інстанції, задовольняючи позов у частині визнання договору купівлі-продажу дамби недійсним, застосував (процитував у рішенні) саме цей абзац частини 2 статті 4 Закону, що не може бути правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно висновку Касаційного господарського Верховного Суду в постанові від 02.08.2022 року у справі № 902/117/21 (за позовом прокурора про скасування рішень сільської ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу гідроспоруд на ставках) ключове значення у таких відносинах має те, чи відноситься спірне нерухоме майно до гідротехнічних споруд захисного призначення, які створені для боротьби зі шкідливим впливом води. Так, відповідачем у справі № 902/117/21 були приватизовані 4 гідротехнічні споруди дамби на ставках площею 2,9755 га, 2,7424 га, 2,2875 га та 1,2507 га, збірні зі сталі, з ручним регулюванням, які знаходяться на струмку Безіменний, лівій притоці річки Тростянець (Недотека), права притока річки Південний Буг (басейн р. Південний Буг). В даній же справі прокурором не обґрунтовано і не підтверджено доказами, що спірна дамба ставка площею 2,78 га по вул. Березнева, 7 в с. Довга Пристань, яка є предметом договору купівлі-продажу від 31.07.2023 року, є захисною гідроспорудою. В технічному паспорті 2016 року на спірні гідротехнічні споруди земляну грублю (№1) та водоспуск (№2) вказано призначення греблі (№1) створення підпору води для ставка (п. 2.3. техпаспорту), та в акті технічного стану об`єкту від 24.06.2026 року зазначено, що водоспуск (споруда № 2) призначений для випорожнення ставка з метою огляду і ремонту греблі, виконання рибоводно-меліоративних заходів. У паспорті на водний об`єкт (ставка) від 17.06.2021 року вказано, що випорожнення ставка здійснюється за допомогою донного водоспуску типу «монах» із 5 залізобетонних труб Ду=1000 мм, довжиною по 4 м.

Таким чином, ні в техпаспорті на гідроспоруди, ні в паспорті водного об`єкту не вказані будь-які ознаки захисного призначення гідроспоруд (греблі та водоспуску), а тільки те, що призначенням є створення підпору води для ставка. Таке призначення не свідчить про захисне значення гідротехнічних споруд у розумінні абз. 39 ч. 2 ст. 4 Закону про приватизацію, а в абзаці 37 ч. 2 ст. 4 Закону взагалі йдеться про заборону приватизації гідротехнічних споруд інфраструктури портів, а не дамб на ставках, тому Закон про приватизацію не забороняє приватизувати гідротехнічні споруди (дамби) на ставках. Водночас, за змістом частини 1 ст. 4 цього Закону, заборона приватизації повинна бути прямою, а все що прямо не заборонено дозволяється приватизувати.

Відносно доводів прокурора, що гідроспоруда не може бути окремим об`єктом власності, оскільки є приналежністю (складовою частиною) водойми та слідує за нею як за головною річчю, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 186 Цивільного кодексу України приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, в даному разі «інше» як раз встановлено укладеним між сільською радою і відповідачем договором купівлі-продажу від 31.07.2023 року. Помилковим є посилання прокурора в даному контексті на постанови Верховного Суду від 14.12.2018 року (фактично від 14.11.2018) у справі № 910/8903/16 та від 26.09.2023 року у справі № 910/13835/21, обставини та висновки в яких не стосуються приватизації гідротехнічних споруд на ставках, тому не є релевантними даній справі.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства тільки, якщо в цих актах прямо вказано про це, та у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин.

Таким чином, враховуючи відсутність в законі прямої заборони приватизації таких гідротехнічних споруд як дамби на ставках, прокурором не доведено ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, що ним правильно в даній справі заявлені саме негаторні позовні вимоги про усунення перешкод власнику, бо в матеріалах справи наявні докази протилежного, а саме, що спірне майно вибуло із власності громади. В той же час, прокурор не довів суду факту того, що сільська рада не мала повноважень на прийняття рішення № 9 від 11.05.2023 року щодо відчуження дамби як об`єкту приватизації, і договір купівлі-продажу суперечить закону саме з тієї підстави, що зазначена прокурором. Суд першої інстанції не дослідив належним чином таке і дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання його недійсним як похідної вимоги від незаконних рішень ради.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що предметом спору в даній справі взагалі не були відносини щодо права користування відповідачем 2 земельної ділянки або об`єкту водного фонду, зокрема, права оренди земельної ділянки під ставком, яку відповідач орендує за договором оренди землі від 17.12.2007 року, укладеним між Первомайською районною державною адміністрацією і батьком відповідача ОСОБА_2 строком на 25 років, з урахуванням внесених до цього договору змін щодо відповідача як правонаступника (спадкоємця) орендаря. Прокурором не було заявлено у даній справі жодних вимог стосовно оренди земельної ділянки, але суд 1 інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог і безпідставно ототожнив дамбу із земельною ділянкою водного фонду, на якій вона розташована, і безпідставно поширив на неї дію заборони передання ділянок водного фонду комунальної власності у приватну власність згідно п. «ґ» ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, незважаючи на те, що гідротехнічні споруди, як і будь-які інші об`єкти нерухомості, є самостійними об`єктами цивільних прав (ст. 177 Цивільного кодексу України), тому в спірних відносинах саме цей об`єкт визначений в якості предмету позову і дослідження правомірності його передачі здійснюється окремо від відносин відповідачів стосовно земельної ділянки, право користування якою в даному випадку не було оспорено прокурором. Посилання прокурора та суду на нібито «формальне завуалювання» права користування землею при приватизації окремого об`єкта речового права при відсутності належним чином заявлених позовних вимог стосовно такого питання, є неправомірним та таким, що не відповідає нормам чинного матеріального та процесуального права.

Окремо колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається наявність у складі об`єкту продажу згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2023 року, окрім гідротехнічної споруди дамби ставка (земляної греблі і водоспуску), також інших будівель та споруд: сторожка літ. А-1, гараж лат. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г та навіси літ. Д, Е,, однак ані судом першої інстанції та прокурором не обґрунтовано, якому закону, іншому нормативно-правовому акту суперечить договір купівлі-продажу в частині, що стосується інших об`єктів (крім дамби ставка), і яким чином порушені інтереси держави в результаті продажу вказаних об`єктів відповідачу 2 (чи вони взагалі були порушені продажем цих об`єктів).

Отже, колегія суддів зазначає, що у цій справі повинно було розглядатися питання відповідності закону односторонніх та двостороннього правочину, вчинених відповідачами в процесі купівлі-продажу об`єкту малої приватизації з огляду на те, що прокурор заявив саме негаторний позов про застосування наслідків їх нікчемності (бо зазначає про врегулювання відносин сторонами усупереч існуючим у законодавстві обмеженням). Таке не доведено належними засобами доказування прокурором, оскільки в даному випадку ним (з чим помилково погодився суд першої інстанції) ототожнені норми законодавства та судова практика щодо незаконного оформлення приватними особами землі, яка не вибувала з володіння держави в силу прямих вказівок закону (нікчемність) з, як зазначено в рішенні суду та було викладено вище за текстом постанови, з «створенням передумов для протиправного використання (завуальованого набуття у фактично безстрокове користування)» землі під спорудою, яка є об`єктом приватної власності відповідача 2. При цьому земельна ділянка знаходиться в оренді у відповідача 2 (а не у власності), яка не оспорена в суді і не була предметом розгляду даної справи. Тобто, в будь-якому випадку, оспорення питань щодо приватизації об`єктів не може за своєю суттю бути предметом негаторного позову, оскільки повинно розглядатися судом при зверненні до суду з віндикаційними вимогами, про що вже було зазначено вище.

Крім того, як вже зазначалося вище, посилання суду першої інстанції на можливість визнання недійсними оспорюваного правочину купівлі-продажу майна взагалі без застосування будь-якої реституції за нормами ст.216 Цивільного кодексу України, яка не була заявлена прокурором і повинна була бути застосована судом в обов`язковому порядку, суперечить як приписам чинного законодавства України, так і висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, у пункті 10.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, яка є останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладено такі висновки: "Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості".

Тому і в цій частині рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Також помилковим є задоволення позовних вимог прокурора в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні спірним майном шляхом його повернення у власність територіальній громаді, з огляду на таке

Судова колегія ще раз звертає увагу на те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Умовами подання негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Враховуючи той факт, що право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення, встановлення обставин порушення прав дійсного власника майна належить до предмета доказування у справах за такими позовами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі №909/392/1, від 27.05.2020 року у справі № 910/1310/19.

В такому випадку належним способом захисту порушеного права, який є ефективним та відповідає вимогам закону, буде віндикаційний позов.

Так, зміст права власності у суб`єктивному значенні складається з трьох правомочностей власника: права володіння; права користування; права розпорядження. Отже, саме по собі володіння може бути законним, таким, що ґрунтується на законі, і незаконним, проте «право володіння» завжди є тільки законним, оскільки, як кожне право, завжди ґрунтується на якійсь правовій підставі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість

фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Тобто, право володіння - це юридична можливість фактичного впливу на річ.

Так, право володіння чужим майном - це речове право особи, яка фактично тримає у себе майно, що належить на праві власності іншій особі.

Тобто, якщо порушено правомочність володіння, то застосовується віндикаційний позов, а якщо створюються перешкоди в користуванні - негаторний.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалося і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц

У п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 нагадала, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнения: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном;

- відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається з огляду на принцип реєстраційного підтвердження володіння;

- особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння».

Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.

Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду постійно звертається увага на неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебувас річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення ( витребування) його з чужого незаконного володіння.

Так, в даному випадку прокурор, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод шляхом зобов`язання повернення нерухомого майна у власність держави, визначає територіальну громаду власником спірного об`єкту малої приватизації-гідротхнічну споруду дамби ставка , яка не є фактичним володільцем такого майна, тобто, таким чином викладена позовна вимога є одночасним пред`явленням віндикаційного та негаторного позову, а кінцевою метою такого способу захисту не є усунення перешкод в користуванні майном, що взагалі не відповідає нормам чинного законодавства та виключає розгляд таких вимог по суті судом з надання оцінки доказам, що є наявними у справі, до того ж на стадії її апеляційного перегляду.

Враховуючи все вищевикладене, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України.

При цьому, власник з дотриманням вимог ст. 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем. незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020р. у справі № 922/614/19, від 22.01.2020р. у справі № 910/1809/18, від 14.11.2018 р. у справі № 183/1617/16 та у постанові Верховного Суду від 09.03.2023р. у справі № 910/15443/21.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України пов`язусться з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігасться право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав с вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 р. у справі № 466/8649/16-ц, від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, від 16.10.2019р. у справі 633/1738/16-ц).

Як встановлено судом першої інстанції, на день складання договору купівлі-продажу власником об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га була Синюхино-Брідська об`єднана територіальна громада.

Враховуючи зазначене, з урахуванням постанови Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 925/1288/20, належним способом захисту порушеного права власника спірного майна у даному випадку має бути витребування належного йому майна від відповідача, який є його набувачем, якщо воно, на думку прокурора, незаконно вибуло з володіння держави.

Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Аналогічні положення містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18, а також у постанові Великої Палати Верховного суду від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80 81,83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43 47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20 26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (провадження № 14-10цс23, пункт 58)).

Колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, прагнення позивача в частині пред`явлення саме негаторного позову не викликає сумніву, тоді як спірні правовідносини стосуються питань, які розглядаються при зверненні до суду з віндикаційним позовом. При цьому, прокурором не доведено належними засобами доказування обгрунтованість та підставність заявлених ним вимог.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення негаторних позовних вимог прокурора, бо а даному випадку прокурором, як вже зазначалося вище за текстом постанови, одночасно заявлені віндикаційні та негаторні вимоги щодо майна, яке було предметом купівлі-продажу малої приватизації.

Причому в даному випадку суд не може самостійно, застосувавши принцип "jura novit curia", змінити правову конструкцію позову, бо в даному випадку йде мова не про зміну правової кваліфікації правовідносин сторін, що зобов`язаний, у випадку такої необхідності, зробити суд, а взагалі про можливість розгляду судом справи по суті заявлених позовних вимог, причому при її перегляді в суді апеляційної інстанції, а не на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що у постанові від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20 Верховний Суд зазначив про те, що принцип "jura novit curia", з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Отже, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. За таких умов слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 369/2869/22, від 11.07.2024 у справі № 916/2946/21(916/5207/23).

Також судова колегія наголошує, що не приймає до уваги доводи скаржника щодо можливості застосування до позовних вимог строку позовної давності, бо це може бути предметом апеляційного перегляду справи тільки при її розгляді по суті заявлених віндикаційних вимог, а не в даному випадку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148)), що, в свою чергу, виключає як необхідність надання апеляційним судом оцінки будь-яким іншим аргументам сторін. Схожі висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148), від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (пункт 8.18)).

З огляду на зазначені вище висновки суду касаційної інстанції у сукупності, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку у сукупності з огляду на їх належність, достовірність та вірогідність, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги скаржника частково знайшли своє відображення, у зв`язку із чим рішення Господарського суду Одеської області від 18.12.2024 року потребує часткового скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора в зв`язку з обранням позивачем неналежного, неефективного способу захисту цивільного права у поєднанні з помилково сформульованими прокурором позовними вимогами, що не може бути самостійно усунуто судом апеляційної інстанції, бо по-перше, такий позов не покликаний на відновлення належним чином порушеного права держави у випадку наявності необхідності такого захисту, по- друге, не доведений належними засобами доказування у конкретних правовідносинах.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , м. Первомайськ Миколаївської області потребує часткового задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 потребує часткового скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Первомайськ, Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду Миколаївської бласті від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 в частині задоволення позовних вимог.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Заступника керівника Первомайської окружної прокуратури Миколаївської області до Синюхино-Брідської сільської ради, с.Синюхин, Миколаївської області та ОСОБА_1 , м.Первомайськ, Миколаївської області про

усунення перешкоди власнику територіальній громаді Синюхино-Брідської об`єднаної територіальної громади у користуванні та розпорядженні об`єктом комунальної власності шляхом визнання незаконним та скасування рішення Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 11.05.2023 № 9 «Про продаж об`єкту малої приватизації та затвердження Положення про діяльність комісії для продажу об`єктів малої приватизації комунальної власності Синюхино-Брідської сільської ради»; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.07.2023, укладеного між Синюхино-Брідською сільською та ОСОБА_1 , м.Первомайськ, Миколаївської області щодо продажу об`єкту малої приватизації гідротехнічної споруди дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої в АДРЕСА_1 ,; зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність Синюхино-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області () гідротехнічну споруду дамби ставка площею 2,7800 га, розташованої по АДРЕСА_1 , яка складається: із земляної греблі № 1 довжиною 58,9 м, максимальною висотою 4,2 м; водоспуску № 2 пропускною здатністю 3,31 м3/с; сторожки (літ. А-1) загальною площею 18,4 м2; гаража (літ. Б); сараю (літ. В); вбиральні (літ. Г); двох навісів (літ. Д, Е) в повному обсязі.

В іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.12.2024 року у справі №915/268/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 19.05.2025 року.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді С.І.Колоколов

Я.Ф.Савицький