ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2025 року м.Дніпро Справа № 904/2492/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач),

суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 та додаткове рішення від 20.08.2024 (суддя Євстигнеєва Н.М.)

у справі № 904/2492/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп", с. Слов`янка Дніпропетровської області

про стягнення 214 688,82 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, яким з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" заборгованість у розмірі 214 688,82 грн, з яких: пеня у розмірі 74 087,74 грн; штраф у розмірі 127 105,47 грн; 3% річних у розмірі 6 255,20 грн; втрати від інфляції у розмірі 7 240,41 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" пеню у розмірі 36 996,90 грн (тридцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 90коп.), штраф у розмірі 57 989,14 грн (п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 14коп.), 3% річних у розмірі 6 249,57 грн (шість тисяч двісті сорок дев`ять гривень 57коп.), втрати від інфляції у розмірі 7 240,41 грн (сім тисяч двісті сорок гривень 41коп.) та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 051,93 грн (три тисячі п`ятдесят одна гривня 93коп.).

Товариством з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" подано заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" витрат на правничу допомогу у розмірі 35 847,60 грн.

Додатковим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 973,01 грн (тридцять три тисячі дев`ятсот сімдесят три гривні 01 копійка). В іншій частині заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду Товариством з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 у справі №904/2492/24 в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача пені у розмірі 36 996,90 грн. та штрафу у розмірі 57 989,14 грн. Ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір заявлених до стягнення неустойки (штрафу, пені) на 100% від нарахованої суми.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що не погоджується із висновком суду щодо розміру зменшення нарахування пені та штрафних санкцій лише на 50% від заявленої Позивачем суми. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог має бути скасовано, оскільки відповідачем під час судового розгляду справи були наведені обставини, що підтверджують що ним було допущено незначне порушення строків оплати за договором поставки, зокрема, вся заборгованість за договором була закрита протягом 8 календарних днів з дати останньої поставки товару; строки поставки, після яких виникав обов`язок щодо оплати, не відповідали об`єктивним очікуванням Відповідача. Так строк поставки погоджений сторонами у специфікації становив протягом 30 робочих днів (тобто протягом 1,5 календарних місяця). Натомість, за всіма наведеними специфікаціями поставка товару відбувалась впродовж 3-7 робочих днів, а іноді навіть на наступний день після підписання специфікації. Таким чином, підписуючи певні умови щодо строків поставки, у Відповідача були об`єктивні очікування на відносно пропорційний розподіл поставки протягом визначеного строку. А, відтак, фінансове планування Відповідача виходило саме з цих очікувань. При цьому протягом дії договору зі сторони Позивача не надходило жодних претензій або вимог. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки тому, що Позивачем розраховано стягнення за видатковою накладною №180 від 10.04.2023. При цьому, розрахунок стягнення за цією ж накладною також заявлено у позовних вимогах по справі №904/2295/24 відкритої на підставі ухвали від 03.06.2024. Також апелянт зазначає, що у позовній заяві розрахунок позивача щодо поставки за видатковою накладною №178 від 07.04.2023 хибно здійснений із умов кінцевого строку оплати до 09.04.2023. Згідно із специфікацією №75 від 03.04.2023 та фактичною поставкою товару відбулася 07.04.2023 відповідно строк оплати становить до 07.05.2023 (п.3 специфікації). Однак судом першої інстанції не надано належної правової оцінки цій обставині та не здійснено перерахунку нарахованих Позивачем інфляції, 3% річних та штрафних санкцій.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 у справі № 904/2492/24 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Не погодившись з додатковим рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 3000 грн.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час. Однак всупереч наведеному, суд першої інстанції все ж відступив від загального правила розподілу судових витрат та задовольнив вимоги у повному розмірі. Справа, що розглядалась, за предметом спору не є складною та такою, що потребує поглиблених знань адвоката. Так, спір виник за відносин по договору поставки та нарахуванню пені, штрафів, 3% річних та інфляційних втрат. Як свідчить єдиний Державний реєстр судових рішень, представником позивача подавалось значна кількість позовних заяв із аналогічними позовними вимогами до інших «контрагентів» за договорами поставки. Зі змісту рішень, вбачається, що Позивачем подаються «шаблонні» позови, різниця є виключно в описовій частині взаємовідносин між сторонами (номер/дата договору, умови поставки, строк дії договору). Окрім того судом всупереч власному висновку, викладеному у додатковому рішенні по справі №904/2492/24 від 20.08.2024 року, було відступлено від загального правила розподілу судових витрат, визначених частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України щодо правничої допомоги та задоволено 100% вимог позивача, всупереч частковому задоволенню основних позовних вимог за рішенням від 08.08.2024.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Об`єднано апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 у справі № 904/2492/24 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що посилання Відповідача що ним було допущено незначне порушення строків оплати за договором поставки, є необґрунтованими оскільки за видатковою накладною № 233 від 12.05.2023 один місяць прострочення. За видатковою накладною № 334 від 12.07.2023 сім місяців прострочення. За видатковою накладною № 335 від 12.07.2023 сім місяців прострочення. За видатковими накладними № 337 від 13.07.2023, № 339 від 14.07.2023 сім місяців прострочення. За видатковою накладною № 352 від 19.07.2023 сім місяців прострочення. За видатковою накладною № 355 від 21.07.2023 сім місяців прострочення. Посилання Відповідача на відсутність активних дій Позивача, направлених на стягнення простроченої заборгованості, не відповідає дійсності та не може свідчити про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій. Представники Позивача постійно в усній формі вимагали погашення простроченої заборгованості та акцентували увагу на наявність передбачених договором штрафних санкцій. Щодо повторного заявлення стягнення штрафних санкцій за видатковою накладною № 180 від 10.04.2023 по цій справі, то Позивачем буде подана заява про зменшення розміру позовних вимог із виключенням штрафних санкцій за вказаною видатковою накладною. Також у відзиві позивач просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЕТТА ГРУП» () витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 20000,00 грн.

Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом між Товариством з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №21/10/2022 від 21.10.2022.

За даним договором постачальник зобов`язується у порядку та строки, встановлені цим договором постачати (передавати у власність) покупцю металопродукцію (далі товар), а покупець зобов`язується прийняти товар, у порядку та строки встановлені договором оплатити вартість товару (п. 1.1 договором).

Кожна партія товару визначається специфікацією, що є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1), в якій зазначається: найменування (асортимент, номенклатура за сортами, марками, типами, розмірами), кількість, ціна за одиницю, загальна сума товару, що поставляється за цим договором, а також умови, терміни поставки та оплати (п. 1.2 договору).

Постачальник гарантує, що є власником товару, що постачається за цим договором і товар будь-яким способом не відчужений, не закладений, не перебуває в спорі і під арештом, прав щодо цього у третіх осіб не має. Товар може поставлятися частинами (партіями) в межах специфікації. Під партією розуміється: автомобільна норма або інша норма, що вказана в одному товарно-транспортному документі (п. 1.3, 1.4 договору).

За цим договором покупцю на усну чи письмову вимогу може бути надано послугу різання металопрокату та послуги транспортування металопрокату. Вартість таких послуг вноситься до специфікації та/або рахунку на оплату покупцю (п. 1.5 договору).

Кількість товару обумовлюється в специфікаціях до договору (п. 2.1 договору).

За пунктом 3.3.1 договору покупець зобов`язаний прийняти товар та оплатити його вартість в порядку, терміни, встановлені цим договором.

Умови поставки товару по кожній окремій партії обумовлюється сторонами в специфікаціях до договору (п. 4.1 договору).

Приймання товару за найменуванням, кількістю здійснюється сторонами на складі постачальника за адресою: м. Дніпро, вул. Базова, 4 або згідно умов поставки, відповідно до чинного законодавства України та умов цього договору (п. 4.3 договору).

Право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі та/або пошкодження товару переходять від постачальника до покупця з моменту передачі-приймання товару на складі постачальника або передачі товару перевізнику покупця. Факт передачі товару засвідчується підписанням сторонами видаткової, або підписання постачальником та представником (водієм) перевізника покупця або покупцем товарно-транспортної накладної. Дата отримання партії товару покупцем вказується в видатковій накладній, або у товарно-транспортній накладній (п. 4.4 договору).

Покупець здійснює замовлення послуг різання металопрокату та/чи послуг транспортування металопрокату шляхом подання письмової заявки довільної форми (п. 4.8 договору).

За взаємною домовленістю сторін постачальник має право здійснити постачання товару автотранспортом постачальника або перевізником постачальника на склад покупця. При цьому покупець зобов`язаний оплатити вартість перевезення товару автотранспортом постачальника або відшкодувати сплачену постачальником перевізнику вартість перевезення товару на склад покупцю, яка вказана в підписаному сторонами Акту наданих послуг. Оплата послуг перевезення (відшкодування вартості перевезення) здійснюється покупцем постачальнику протягом п`яти календарних днів з дати підписання сторонами Акту наданих послуг.

Покупець зобов`язаний підписати або надати обґрунтовану відмову у підписанні протягом п`яти календарних днів з дати отримання Актів наданих послуг від постачальника. У разі не підписання або необґрунтованої відмови у підписанні Актів наданих послуг, дані послуги вважаються наданими та підлягають оплаті у порядку, передбаченому даним договором (п. 4.9 договору).

Згідно п. 5.1 договору ціна товару визначається на підставі узгодженої сторонами у специфікації і може бути змінена за попереднім узгодженням сторін та зазначається у специфікації до цього договору. Загальна сума цього договору визначається сумою вартостей всіх партій товару, поставленого на підставі рахунку-фактури та специфікації до цього договору.

Постачальник має право направити покупцю акт звірки розрахунків, а покупець зобов`язаний підписати такий акт протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання та один примірник акта відправити постачальнику. В разі якщо покупець у вказаний строк не надішле підписаний акт або мотивовані зауваження акт вважається підписаним покупцем (п. 5.3 договору).

Термін оплати вказується у договорі, специфікації та в рахунках на оплату (п. 5.5 договору).

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що покупець здійснює оплату за цим договором на умовах і в терміни передбачені у відповідних специфікаціях до цього договору.

У разі поставки товару у більшій кількості ніж сторони погодили в специфікації, вартість різниці сплачується покупцем на розрахунковий рахунок постачальника протягом 2 (двох) банківських днів з моменту підписання видаткової накладної, якщо інші терміни оплати не будуть узгоджені сторонами додатково (п. 6.5 договору).

Моментом оплати є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі та/або рахунку-фактурі постачальника (п. 6.6 договорі).

Згідно пункту 7.2 договору прийом-передача товару оформлюється видатковою накладною або товарно-транспортною накладною у випадку передачі товару перевізнику покупця.

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п. 8.1 договору).

Пунктом 8.2 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті за цим договором він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення заборгованості до дня фактичної оплати, сплачує заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також сплачує штраф у розмірі 20% відсотків від суми заборгованості.

Оплата штрафних санкцій не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань за цим договором (п. 8.3 договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2022 року, а в частині взаєморозрахунків до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (п. 12.1 договору).

На виконання умов договору сторонами було підписано Специфікації: №95 від 04.05.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 55 461,00грн., №76 від 06.04.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 46 312,00 грн, №94 від 09.05.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 69 952,01грн., №118 від 07.06.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 40 620,00 грн., №121 від 21.06.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 37 020,00грн., №120 21.06.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 42 394,01грн., №131 від 30.06.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 47744,99 грн., №130 від 30.06.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 84815,99 грн., №132 від 11.07.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 147220,03грн., №133 від 14.07.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 59 735,98грн., №136 від 15.06.2023 на поставку товару та відшкодування послуг на суму 81 789,37 грн.

Позивачем було поставлено відповідачу товар погоджений сторонами у Специфікаціях, про що в матеріали справи надано підписані сторонами видаткові накладні: №180 від 10.04.2023 на суму 20 859,00 грн; №204 від 26.04.2023 на суму 25 872,50 грн.; №232 від 12.05.2023 на суму 51 417,49 грн та №233 від 12.05.2023 на суму 68 580,00 грн; №292 від 16.06.2023 на суму 36 025,00 грн; №307 від 23.06.2023 на суму 34 860,00 грн та №308 від 23.06.2023 на суму 35 555,00 грн; №321 від 28.06.2023 на суму 3900,00 грн; №334 від 12.07.2023 на суму 48 190,00 грн та №335 від 12.07.2023 на суму 84 364,00 грн; №337 від 13.07.2023 на суму 7 625,00 грн; №339 від 14.07.2023 на суму 69 000,01 грн; №352 від 19.07.2023 на суму 58 299,98 грн.; №355 від 21.07.2023 на суму 82 075,00 грн.

Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Відповідачем оплачено поставлений товар у повному обсязі, про що в матеріали справи надано відповідні платіжні документи.

Разом з тим оплата поставленого товару відбулась з простроченням, що і стало підставою для звернення позивача з позовними вимогами та стягнення нарахованих сум пені, 3% річних та втрат від інфляції.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.

Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що покупець здійснює оплату за цим договором на умовах і в терміни передбачені у відповідних специфікаціях до цього договору.

Згідно п. 3 наданих Специфікацій, окрім Специфікацій №133 від 14.07.2023 та №136 від 15.06.2023, сторонами погоджено строк оплати протягом 30 календарних днів з дня поставки товару. Згідно Специфікацій №133 від 14.07.2023 та №136 від 15.06.2023 протягом 15 календарних днів з дня поставки товару.

З огляду на положення спірного договору та специфікацій до нього відповідач повинен був оплатити вартість поставленого товару:

за видатковою накладною №180 від 10.04.2023 на суму 20 859,00 грн не пізніше 10 травня 2023 року (оплата відбулася 15.06.2023);

за видатковою накладною №204 від 26.04.2023 на суму 25 872,50грн не пізніше 26 травня 2023 року (оплата відбулася 15.06.2023);

за видатковими накладними №232 від 12.05.2023 на суму 51 417,49грн та №233 від 12.05.2023 на суму 68 580,00грн не пізніше 12 червня 2023 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України) (оплата відбулася 06.07.2023 за накладною №232 та 14.07.2023 за накладною №233);

за видатковою накладною №292 від 16.06.2023 на суму 36 025,00грн не пізніше 17 липня 2023 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України) (оплата відбулася 01.08.2023);

за видатковими накладними №307 від 23.06.2023 на суму 34 860,00грн та №308 від 23.06.2023 на суму 35 555,00грн не пізніше 24 липня 2023 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України) (оплата відбулася 11.08.2023);

за видатковою накладною №321 від 28.06.2023 на суму 3900,00грн не пізніше 28 липня 2023 року (оплата відбулася 11.08.2023);

за видатковими накладними №334 від 12.07.2023 на суму 48 190,00грн та №335 від 12.07.2023 на суму 84 364,00грн не пізніше 11 серпня 2023 року (оплата відбулася 06.03.2024);

за видатковою накладною №337 від 13.07.2023 на суму 7 625,00грн не пізніше 14 серпня 2023 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України) (оплата відбулася 06.03.2024);

за видатковою накладною №339 від 14.07.2023 на суму 69 000,01грн не пізніше 14 серпня 2023 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України) (оплата відбулася 06.03.2024);

за видатковою накладною №352 від 19.07.2023 на суму 58 299,98грн не пізніше 03 серпня 2023 року (оплата відбулася 06.03.2024);

за видатковою накладною №355 від 21.07.2023 на суму 82 075,00грн не пізніше 07 серпня 2023 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України) (оплата відбулася 06.03.2024).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За положеннями частини 1 статті 216, частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В пункті 8.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті за цим договором він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення заборгованості до дня фактичної оплати, сплачує заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також сплачує штраф у розмірі 20% відсотків від суми заборгованості.

Позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 74 087,74грн за загальний період з 13.06.2023 до 05.03.2024 (по кожній видатковій накладній №232, №233, №334, №335, №337, №339, №352, №355 окремо).

Господарським судом було перевірено розрахунок позивача та встановлено, що позивачем неправильно визначено початковий період нарахування суми пені, не враховано що день оплати заборгованості не вважається днем прострочки, зокрема на суму боргу 68 580,00 грн (за видатковою накладною №233 від 12.05.2023). Здійснивши перерахунок по всім накладним, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та визнав обґрунтованою суму пені у розмірі 73 993,79грн.

Окрім того позивачем було нараховано 20% штрафу у розмірі 127 105,47 грн. по кожній видатковій накладній окремо.

Під час здійснення перерахунку заявленої до стягнення суми господарським судом було встановлено неправильне нарахування штрафу на суму боргу за видатковою накладною №335 від 12.07.2023. З урахуванням зазначеного судом було частково задоволено позовну вимогу у розмірі 115 978,28 грн, в решті заявлених вимог про стягнення штрафу (11 127,19грн) відмовлено.

Окрім того, враховуючи приписи статті 551 Цивільного кодексу України, господарський суд, з дотриманням балансу інтересів сторін, зменшив розмір пені та штрафу на 50% від розміру, яка підлягає до стягнення та стягнув з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 36 996,90грн (73993,79грн * 50%) та 57 989,14 грн штрафу (115978,28грн * 50%).

Колегія суддів, здійснивши перерахунки заявлених до стягнення сум, перевіривши висновки господарського суду вважає такі висновки правильними, обґрунтованими та такими, но ґрунтуються на нормах законодавства.

Також позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 6255,20грн за період з 13.06.2023 до 05.03.2024 та інфляційні втрати за період з червня 2023 року до лютого 2024 року у розмірі 7240,41грн (по кожній видатковій накладній №232, №233, №334, №335, №337, №339, №352, №355 окремо).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Перевіривши розрахунки позивача судом було встановлено допущення позивачем аналогічної помилки, що і при нарахуванні пені, а саме визначено неправильний початковий період для нарахування вказаної суми (на суму боргу 68 580,00грн за видатковою накладною №233 від 12.05.2023) з огляду на що частково задовольнив позовну вимогу та стягнув загальну суму 3% річних у розмірі 6249,57грн, в решті заявлених вимог про стягнення трьох відсотків річних (5,63грн) судом відмовлено.

Окрім того, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку втрат від інфляції судом визнано його арифметично правильним та задоволено позовну вимогу у повному обсязі.

Колегія погоджується з висновками господарського суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 36 996,90грн (з урахуванням зменшення на 50%), штрафу у розмірі 57 989,14грн (з урахуванням зменшення на 50%), 3% річних у розмірі 6249,57грн та втрати від інфляції у розмірі 7240,41грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія зазначає наступне.

В частині 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у виді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не є правильним застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Верховним Судом неодноразово зазначалося, зокрема, в постановах від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду. За відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на досліджених доказах та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Отже зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Таким чином колегія зазначає, що оцінка обставин справи (їх сукупність) щодо підстав для зменшення розміру пені, проводиться судом на підставі аналізу конкретної ситуації, наданих сторонами доказів згідно зі статтею 86 ГПК України, а зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду.

Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, оцінивши ступінь, характер та правові наслідки правопорушення, співмірність між ними, враховуючи доводи і заперечення відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про зменшення на 50% від заявлених до стягнення сум пені та штрафу.

При цьому колегія зазначає, що судом було докладно обґрунтовано своє рішення та зазначено підстави для зменшення на 50% штрафу та пені, з огляду на що, доводи в цій частині апеляційним судом відхиляються.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильні періоди нарахування за видатковою накладною №178 від 07.04.2023, колегія зазначає, що вказана видаткова накладна не була предметом розгляду у даній справі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку.

Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 колегія зазначає наступне.

Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як передбачено п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).

Апеляційний суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас, господарський суд не врахував неспівмірність таких витрат, їх невідповідність критеріям розумності, необхідності, неминучості та обґрунтованості.

Так, поряд із загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним у ч. 4 ст. 129 ГПК України, у ч. 5 цієї норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Такий правовий висновок є усталеним та викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.11.2021 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21).

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95), "Горковлюк та Кагановський проти України" від 04.10.2018 зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові від 09.12.2021 у справі № 922/3812/19 Верховний Суд виклав правову позицію, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 19.11.2021 у справі № 910/4317/21.

Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики, адвокату необхідно дотримуватись принципу розумного обґрунтування розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, зазначив, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом.

Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але і враховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи вказане питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат позивачем надано Договір про надання правничої допомоги від 01.06.2024 укладений між Адвокатом Ковальчук Денисом Юрійовичем (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" (клієнт, позивач), згідно умов якого адвокат зобов`язується надавати клієнту правничу допомогу з питань захисту прав та законних інтересів клієнта щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на користь клієнта пені та штрафу, 3% річних, суми інфляційного збільшення заборгованості, за прострочення оплати вартості товару згідно договору поставки №21/10/2022 від 21.10.2022, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити правничу допомогу на умовах, передбачених даним договором.

За умовами пункту 5.1 договору вартість правничої допомоги адвоката, що визначена пунктом 1.1. даного договору становить 25 000,00грн (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок), виходячи з вартості 1 години 2 000,00грн.

Клієнт додатково сплачує адвокату гонорар успіху у розмірі 10% від суми грошових коштів, стягнутих судом з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" () на користь клієнта пені та штрафу, 3% річних, суми інфляційного збільшення заборгованості, за прострочення оплати вартості товару згідно договору поставки №21/10/2022 від 21.10.2022 (п. 5.3 договору).

Окрім того, позивачем в матеріали справи надано Акт приймання наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 01 червня 2024 року №4 від 12.06.2024, який містить перелік наданих послуг на загальну суму 35 847,60грн.; ордер серії АЕ №1292906 від 01.06.2024, та Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2709 від 29.10.2012 Ковальчуком Денисом Юрійовичем.

Колегія суддів зауважує, що частинами 1 та 2 ст. 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція Верховного Суду в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у сумі 35 847,60грн, яка складається з вартості правничої допомоги в сумі 25 000,00грн та гонорару успіху в сумі 10847,60грн.

Натомість з урахуванням частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, господарським судом було покладено на відповідача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 33 973,01грн. (203462,05грн х 35 847,60грн/214 688,82грн).

Однак, апеляційним судом враховується, що позовна заява у даній справі за своїм предметом та підставами позову є не складною, матеріали справи не об`ємні.

Категорія спору в даному конкретному випадку обмежується аналізом незначної кількості доказів та чітко врегульована нормами права і не містить певної особливості, яка потребує застосування висновків Верховного Суду.

Практика щодо розгляду даної категорії спору є сталою та не потребує значного часу для її дослідження.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників.

Спір виник за відносин по договору поставки та нарахуванню пені, штрафів, 3% річних та інфляційних втрат, а їх нарахування становить незначну складність.

При цьому судом приймається до уваги те, що у провадженні господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа №904/2295/24 за позовом позивача з аналогічними вимогами (стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат) до того ж самого відповідача та за тим самим договором поставки, що загально спрощує підготовку матеріалів для складання позовної заяви та здійснення розрахунків, що були зроблені за допомогою сервісу «Ліга».

Водночас, доводи апеляційної скарги, що незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням зменшення на 50% відсотків судом у повному обсязі стягнуто заявлену суму витрат, колегія суддів визначає безпідставними, з огляду на те, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог, а є виключно застосування судом свого права на таке зменшення.

За таких умов, витрати на професійну правничу допомогу у даній справі у заявленому позивачем розмірі 25 000,00грн є завищеними та неспівмірними зі складністю справи.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги обставини, про які наведено вище, а також категорію і складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виходячи із загальних засад господарського законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованим та розумним розміром компенсації за вказані послуги буде 10000,00 грн.

Апеляційний суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Крім того, щодо «гонорару успіху» у зв`язку з прийняттям позитивного для Замовника рішення, колегія суддів враховує таке.

Клієнт додатково сплачує адвокату гонорар успіху у розмірі 10% від суми грошових коштів, стягнутих судом з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" () на користь клієнта пені та штрафу, 3% річних, суми інфляційного збільшення заборгованості, за прострочення оплати вартості товару згідно договору поставки №21/10/2022 від 21.10.2022 (п. 5.3 договору).

У постанові від 09.12.2021 у справі № 922/3812/19 Верховний Суд виклав правову позицію, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19, від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.

Натомість у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху", зазначив, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом.

Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними(§55).

За наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", Європейський суд з прав людини керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v.Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Стягнення заявленої суми має співвідноситися із виконаною роботою щодо представництва інтересів у суді та досягнення обумовленого між сторонами успішного результату.

Відтак, чинним законодавством не заборонено права суду присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, за рахунок іншої сторони адвокатські витрати у меншому розмірі, який погоджений у договорі між адвокатом та його клієнтом.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за доцільне додатково звернутися до нещодавньої практики ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у рішенні від 18.02.2022 у справі "Чоліч проти Хорватії" ЄСПЛ зазначив (п. 77), що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.

Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). При цьому ЄСПЛ у зазначеній вище справі, присудивши 2550 євро компенсації, які й просив скаржник, не знайшов підстав для їх зменшення.

Водночас, у рішенні ж від 22.09.2022 у справі "Генеральний будівельний менеджмент проти України" ЄСПЛ у п. 41 зменшив суму витрат на правничу допомогу скаржникові із заявлених 3 750 євро до 850 євро, виходячи саме з надмірного характеру заявлених витрат відносно обмеженого обсягу наданих адвокатом послуг, не вбачаючи у цьому жодних конвенційних порушень.

Аналогічний підхід при розподілі судових витрат відображений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 29.09.2022 у справі № 904/6499/20 (904/1373/21).

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що заявлений ТОВ "Леман Інвест" до стягнення «гонорар успіху» в розмірі 10 847,60 грн. не відповідає критерію розумності, так як не має характеру необхідних дій, не містить обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату (справа не є складною, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників з типовим для заявника характером порушень, що розглядалися у аналогічній за змістом спірних правовідносин та сторін справі № 904/2295/24, підготовка позову не вимагала великого обсягу правових знань та часу у кваліфікованого адвоката, тому його відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер.

Крім того, слід звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини, за змістом якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що задоволення вимоги щодо стягнення додаткової оплати ("гонорару успіху") у розмірі 10 847,60грн. не відповідатиме принципам пропорційності до предмету спору та справедливості, а також не є обґрунтованою з огляду на встановлені обставини даної справи, як і не надано заявником доказів того, що така оплата була неминучою.

Суд вкотре наголошує, що процедура стягнення витрат на правову допомогу не може використовуватися як інститут безпідставного збагачення та як інститут покарання за недобросовісну процесуальну поведінку одного з учасників провадження, оскільки таке стягнення не переслідуватиме легітимну мету та не відповідає процесуальній суті передбаченої положеннями ГПК України компенсації таких витрат (подібна позиція викладена в додаткових постановах Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 20/156-09, від 12.12.2024 у справі № 920/882/23(920/234/19), від 03.12.2024 у справі № 908/314/18, від 26.11.2024 у справі № 922/1792/24, від 19.11.2024 у справі № 873/103/24).

Підсумовуючи усе вищевикладене, необхідно зауважити, що хоча обумовлення такого розміру судових витрат на правничу допомогу відповідає досягнутим домовленостям між позивачем та адвокатом у договорі про надання правової допомоги та складеному на його виконання акті приймання-передачі наданих послуг, відповідає їх потребам та інтересам, проте, з огляду на специфіку та складність справи, результат її вирішення, обсяг, вид та зміст наданих послуг, апеляційний суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, констатує, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним, деякі витрати на послуги з надання правничої допомоги не були неминучими, а отже не вбачається розумна необхідність понесення судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі на суму 35 847,60 грн в суді першої інстанції у даній справі і обґрунтованими визнаються судом витрати в розмірі 10 000,00 грн.

Відтак, опираючись на критерії, що визначені частинами 4-7, 9 статті 129 ГПК України, суд першої інстанцій повинен був не присуджувати всю суму понесених витрат на професійну правничу допомогу, що порушило б принцип розумності та пропорційності складності справи, водночас цього не зробив, чим припустився порушення норм процесуального права.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу знайшли своє підтвердження, а тому додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 належить змінити, стягнувши з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, натомість відмовивши в решті вимог позивача.

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18 дійшла висновку, що судовий збір не сплачується при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат або встановлено порядок виконання судового рішення, тобто вирішення тих питань, які не пов`язані із вимогами позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом.

Отже, апеляційні та касаційні скарги подані на судове рішення місцевого суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, не є об`єктом справляння судового збору.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постановах від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19, від 22.02.2021 у справі № 922/3439/19, від 02.11.2021 у справі № 922/4198/20, від 09.12.2021 у справі № 910/570/16, від 14.12.2021 у справі № 910/17870/20, від 26.05.2022 у справі №918/339/21, від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20.

В свою чергу, відповідно до ст. 129 ГПК України, зважаючи на результат апеляційного перегляду справи, витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 у справі №904/2492/24 покладаються на апелянта.

Щодо витрат позивача в суді апеляційної інстанції.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу на основне рішення позивач зазначив попередній орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЕТТА ГРУП» () витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 20000,00 грн.

Судом встановлено, що 16.10.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛЕМАН ІНВЕСТ» та адвокатом Ковальчуком Денисом Юрійовичем було укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами якого Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правничу допомогу з питань захисту прав та законних інтересів Клієнта в Центральному апеляційному господарському суді по господарській справі № 904/2492/24, а Клієнт зобов`язується прийняти та оплатити правничу допомогу на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно п. 5.1. даного Договору, вартість правничої допомоги адвоката, що визначена пунктом 1.1. даного Договору становить 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок), виходячи з вартості 1 години 2000,00 грн.

Відповідно до п. 5.2. даного Договору - Оплата наданої правничої допомоги, визначеної пунктом 5.1. даного Договору, Адвокату здійснюється Клієнтом протягом 30 календарних днів з дати підписання Акту наданої правничої допомоги за цим Договором. Акт наданої правничої допомоги за цим Договором Адвокат складає та надає Клієнту за результатами надання правничої допомоги, визначеної пунктом 1.1. даного Договору.

18 жовтня 2024 року між Позивачем та адвокатом Ковальчук Денисом Юрійовичем було підписано акт наданої правничої допомоги, згідно із яким адвокат надав, а Позивач прийняв наступну правничу допомогу:

- підготовка, підписання та подання від імені Клієнта до Центрального апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «ЗЕТТА ГРУП» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 р. по справі № 904/2492/24 10 годин, вартість 1 години 2000,00 грн., загальна вартість 20000,00 грн.

Оцінивши надані ТОВ «ЛЕМАН ІНВЕСТ» докази на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги в контексті співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, змістом відзиву на апеляційну скаргу, який складений на 7 арк., більша частина якого це виклад фактичних обставин, цитування норм права та висновків Верховного Суду, а між абзацами по усьому тексту допущено значні інтервали, що штучно збільшує його обсяг, з урахуванням того, що адвокат Ковальчук Д.Ю. представляв інтереси позивача в суді першої інстанції, тобто добре обізнаний з обставинами справи та сформованою правовою позицією відповідача (апелянта) у даній справі, яка не зазначала суттєвих змін в апеляційній скарзі та є тотожною його доводам, наведеним в обгрунтування свої заперечень проти позовних вимог, з огляду на зазначені положення ч.ч. 4-7,9 ст. 129 ГПК України, визначені практикою ЄСПЛ критерії оцінки судових витрат, колегія суддів доходить висновку, що обсяг затраченого часу на складання відзиву на апеляційну скаргу є непропорційним складності справи, встановленим обставинам та правовою позицією скаржника, які були відомі адвокату, понесені витрати є вочевидь не були неминучими, а тому вважає обґрунтованою суму витрат позивача на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000,00 грн з розрахунку 2 000,00 грн (погоджена вартість 1 год. часу адвоката) х 2 год. затраченого часу, що є розумним часом, який за всіх обставин в сукупності необхідно булло витратити на складання такого роду та змісту документу.

При цьому суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а заявлена позивачем до стягнення сума витрат на оплату правничої допомоги становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу витрат.

Підсумовуючи усе вищевикладене, необхідно зауважити, що хоча обумовлення такого розміру судових витрат на правничу допомогу відповідає досягнутим домовленостям між позивачем та адвокатом у договорі про надання правової допомоги та складеному на його виконання акті приймання-передачі наданих послуг, відповідає їх потребам та інтересам, проте, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, апеляційний суд констатує, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним до складності справи та обсягу правничої допомоги, затрачений час на надання послуг з підготовки відзиву не відповідає отриманому результату, про що детально зазначено вище по тексту постанови, тобто є перебільшеним, а отже, не вбачається розумна необхідність понесення судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі на суму 20 000,00 грн у суді апеляційної інстанції у даній справі. Наведеним спростовуються доводи заявника стосовно необхідності відшкодування ТОВ «ЛЕМАН ІНВЕСТ» витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі

Відтак, опираючись на критерії, що визначені частинами 4-7, 9 статті 129 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе не присуджувати всю суму понесених витрат на професійну правничу допомогу, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути суму відповідних витрат в розмірі 4 000,00 грн, відмовивши в решті вимог.

Керуючись статтями 123, 124, 126, 129, 232-236, 244, 269, 275-277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 у справі №904/2492/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2024 у справі №904/2492/24 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 задовольнити частково.

Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2024 у справі № 904/2492/24 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а резолютивну частину в такій редакції:

«Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" (ідентифікаційний код 38731483; вул. Ярмаркова, буд. 2, с. Слов`янка, Межівський р-н, Дніпропетровська обл., 52911) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" (ідентифікаційний код 43049704; вул. Івана Акінфієва, м. Дніпро, 49027) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень), про що видати наказ.

В іншій частині заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу відмовити».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп" (ідентифікаційний код 38731483; вул. Ярмаркова, буд. 2, с. Слов`янка, Межівський р-н, Дніпропетровська обл., 52911) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Леман Інвест" (ідентифікаційний код 43049704; вул. Івана Акінфієва, м. Дніпро, 49027) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень), про що видати наказ.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Зетта Груп".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф.Мороз

Суддя А.Є.Чередко

Суддя Т.А.Верхогляд