ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2025 Справа № 914/3240/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Чорної І.Б., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1», с. Губник, Вінницька область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кранбудмонтаж», смт. Добротвір, Львівська область

про стягнення 627 816,58 грн

за участю представників:

від позивача: Катрич П.С. адвокат;

від відповідача: Блонський М.А. адвокат

Обставини розгляду справи.

30.12.2024 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1», с. Губник, Вінницька область до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кранбудмонтаж», смт. Добротвір, Львівська область про стягнення 520 117,11 грн.

Ухвалою від 06.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27.01.2025.

27.01.2025 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1» надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх. №306/25 від 27.01.2025), у якій позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача донараховану пеню в розмірі 95 954,83 грн.

Ухвалою від 27.01.2025 суд відклав підготовче засідання на 17.02.2025.

17.02.2025 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1» надійшли заява про зміну предмету позову (вх. №624/25 від 17.02.2025), у якій позивач просив суд стягнути з відповідача додатково, крім суми боргу, вказаної у позовній заяві, суму пені в розмірі 95 954,83 грн та заява про збільшення позовних вимог (вх. №623/25 від 17.02.2025), у якій позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача донараховані інфляційні в розмірі 9 961,90 грн та 3% річних в розмірі 1 782,74 грн.

17.02.2025 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кранбудмонтаж» надійшли додаткові пояснення (вх. №4110/25 від 17.02.2025).

Ухвалою від 17.02.2025 суд прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог та заяву про зміну предмету позову, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, відклав підготовче засідання на 10.03.2025.

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, суд ухвалою від 10.03.2025 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 31.03.2025.

31.03.2025 через канцелярію суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Кранбудмонтаж» надійшла заява про відвід судді.

Ухвалами від 31.03.2025 суд відмовив в задоволенні заяви про відвід судді, відклав судове засідання на 14.04.2025.

11.04.2025 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1» надійшло клопотання про долучення доказів (вх. №9467/25 від 11.04.2025).

Судове засідання, призначене на 14.04.2025, не відбулось у зв`язку з надходженням повідомлення про замінування будівлі Господарського суду Львівської області.

Ухвалою суду від 14.04.2025 судове засідання призначено на 12.05.2025.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову, позивач зазначив, що 02.08.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір №02082021Р на виконання робіт. Позивач відповідно до умов даного договору виконав роботи на суму 380 690,34 грн, що підтверджується підписаним сторонами актами приймання виконаних робіт. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості робіт не виконав, на дату звернення до суду борг становив 380 690,34 грн. У зв`язку з порушенням строків оплати вартості робіт відповідачу нараховано пеню в сумі 95 954,83 грн, 3% річних в сумі 30 757,69 грн, інфляційні в сумі 120 413,72 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає 627 816,58 грн заборгованості та судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях. Зокрема, відповідач зазначив, що позивач має заборгованість з 05.01.2021 перед відповідачем згідно договору субпідряду від 10.12.2020 №10-1220 на суму 805 000,00 грн. Дана сума боргу стягнута згідно рішення Господарського суду Львівської області справа №914/1830/24, однак рішення суду не виконано. Крім того, позивач має заборгованість перед відповідачем по орендній платі з 16.08.2021 за користування автомобілем згідно договору оренди №02-03/20 у сумі 90 000,00 грн, а також з 21.06.2021 згідно договору оренди нежитлового приміщення від 02.03.2020 у сумі 10 500,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості становить 905 500,00 грн. Вказана заборгованість позивача виникла до виникнення заборгованості відповідача перед позивачем. Відповідно, відсутність оплати вартості робіт позивача згідно договору №02082021Р на виконання робіт від 02.08.2021 зумовлена саме відсутністю оплати заборгованості позивачем, яка виникла у нього ще з 05.01.2021. Відповідач також просив суд зменшити розмір штрафних санкцій.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

02.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кранбудмонтаж» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1» (виконавець) було укладено договір №02082021Р на виконання робіт.

За цим договором виконавець (позивач) зобов`язувався на замовлення замовника (відповідача) виконати роботи з ремонту торгового комплексу за адресою Львівська область, с. Старий Добротвір, вул. Івана Франка 1, та будівлі гаражу, матеріального складу та виробничого цеху за адресою Львівська область, с. Старий Добротвір, вул. Івана Франка 134 (надалі майно), а замовник зобов`язувався прийняти і оплатити роботи згідно умовами договору.

Вартість робіт визначається на основі погодженої сторонами договірної ціни. Загальна сума договору становить 380 690,35 грн (п. 3.1. договору).

Відповідно до умов договору, позивач виконав роботи на суму 380 690,34 грн, що підтверджується актом №01/04 приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2022 року від 04.04.2022, актом №02/04 приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2022 року від 04.04.2022, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за квітень 2022 року від 04.04.2022, відомостями ресурсів. Зауважень до виконання у відповідача не було, що підтверджується підписами уповноваженої особи відповідача на актах та скріпленням їх печаткою.

Відповідно до п. 2.2.3 договору відповідач зобов`язувався оплатити роботи у строки та порядку, передбаченому умовами договору.

Згідно з п. 3.2. договору розрахунки здійснюються на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт, які надаються виконавцем, у національній валюті України, шляхом перерахування замовником коштів на поточний рахунок виконавця.

Замовник оплачує виконавцю вартість виконаних робіт протягом 45 банківських днів після погодження та підписання акту виконаних робіт.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що за порушення строків оплати виконаних робіт, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день такого прострочення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку оплати вартості робіт, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 393 623,93 грн основного боргу, 95 954,83 грн пені, 120 413,72 грн інфляційних, 30 757,69 грн 3% річних.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1 ст. 837 ЦК України).

Пунктом 4 статті 882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи актів приймання виконаних будівельних робіт, відповідач підписав акти без зауважень.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає доведеним факт виконання робіт на загальну суму 380 690,34 грн.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 889 ЦК України замовник зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Водночас, з умов договору №02082021Р на виконання робіт від 02.08.2021 не вбачається, що належне виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості робіт згідно вищевказаного договору, зокрема звільнення від такого зобов`язання чи його призупинення, пов`язане із належним виконанням позивачем інших зобов`язань, які виникли на підставі інших правочинів, укладених сторонами, зокрема тих, на які посилається відповідач у своїх поясненнях.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що, в свою чергу, є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень, п. 5.3. договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 95 954,83 грн, 3% річних в сумі 30 757,69 грн, інфляційні в сумі 120 413,72 грн.

Судом перевірено розрахунок пені, інфляційних і 3% річних та встановлено, що такі нараховано правильно.

Відповідачем також було заявлено клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Щодо наведених відповідачем доводів про зменшення штрафних санкцій суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач, уклавши договір на виконання робіт, погодився на запропоновані позивачем умови, в тому числі і умову про пеню.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Як зазначалося вище, згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Також відповідно до ч. 2 вказаної норми, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Пленумом Вищого господарського суду України у п. 1.10 постанови №14 від 17.12.2013 роз`яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Верховний Суд в постанові від 26.05.2020 у справі №918/289/19 зазначив, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Відповідачем доказів наявності обставин, зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань перед позивачем, не подано, в матеріалах справи такі відсутні. Посилання відповідача на ст. 616 ЦК України є безпідставними, оскільки, як зазначалося судом вище, належне виконання зобов`язання сторонами, яке виникло на підставі договору №02082021Р на виконання робіт від 02.08.2021, не пов`язано із належним виконанням сторонами інших зобов`язань, які виникли на підставі інших правочинів, укладених сторонами. Відповідачем також не доведено, що неналежне виконання ним зобов`язань щодо оплати згідно договору №02082021Р на виконання робіт від 02.08.2021 було спричинено позивачем саме неналежним виконанням ним умов вищевказаного договору.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що відповідачем допущено прострочення виконання своїх зобов`язань, суд не вбачає підстав для зменшення суми неустойки, а тому в задоволенні клопотання відповідача про зменшення неустойки слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 393 623,93 грн основного боргу, 95 954,83 грн пені, 120 413,72 грн інфляційних, 30 757,69 грн 3% річних.

Оскільки спір виник з вини відповідача, позов задоволено повністю, судові витрати (судовий збір) по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 50 000,00 грн надано копії ордера серії АВ №1173057 від 22.12.2024, договору №11/11 про надання правничої допомоги від 11.11.2024, акту №1 здачі-прийому правничої допомоги від 10.04.2025 на суму 50 000,00 грн, квитанції до прибуткового касового ордера №10/04 від 10.04.2025 на суму 50 000,00 грн.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України (https://erau.unba.org.ua) Катрич П.С. має право здійснювати адвокатську діяльність відповідно до свідоцтва №762 від 31.07.2012, виданого Радою адвокатів Вінницької області.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19 висловив правову позицію згідно котрої під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертої статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19).

Ознайомившись з вищезазначеними документами, оцінивши наявні матеріали справи, враховуючи усні заперечення відповідача, суд прийшов до висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 25 000,00 грн. Наведений висновок суду обґрунтовується тим, що розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу не є пропорційним до складності справи, так як за своєю категорією вона не є складною (з урахуваннями поданої заяви про зміну предмету позову позивачем заявлено вимогу про стягнення основного боргу, пені, інфляційних та 3% річних); наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, розрахунок розміру позовних вимог не є складним та значним, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин під час розгляду справи у суді не змінювалося).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кранбудмонтаж», смт. Добротвір, вул. Сагайдачного, 11/99, Львівська область (ідентифікаційний код 34912193) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант ЛТД 1», с. Губник, вул. Центральна, 49, Гайсинський район, Вінницька область (ідентифікаційний код 42403509) 393 623,93 грн основного боргу, 95 954,83 грн пені, 120 413,72 грн інфляційних, 30 757,69 грн 3% річних, 9 417,25 грн судового збору, 25 000,00 витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2025.

Суддя Мазовіта А.Б.