ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 Справа № 914/2639/24

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Стортрейд»

до відповідача: Львівської міської ради

про: скасування пункту ухвали та визнання договору недійсним,

представники:

позивача: Савка Т.В.,

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ

25.10.2024р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Стортрейд» до відповідача: Львівської міської ради про:

-скасування п. 2.1 ухвали Львівської міської ради №3098 від 09.03.2023 року «Про надання ТзОВ «Стортрейд» дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Т.Шевченка, 313-г»;

-визнання недійсним договору про відшкодування втрат від недоотримання коштів Львівською міською радою за фактичне землекористування ТзОВ «Стортрейд» №20968 від 23.08.2023 року, укладений між Львівською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стортрейд».

30.10.2024р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, ухвалив: вищевказану позовну заяву залишити без руху; надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху.

05.11.2024р. через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх.№26710/24).

Ухвалою суду від 11.11.2024р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №914/2639/24, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.12.2024р., явку представників сторін у судове засідання визнано обов`язковою, викликано представників сторін у підготовче засідання.

Хід справи викладено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

27.11.2024р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов (вх.№28719/24).

03.12.2024р. через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№29336/24).

Протокольною ухвалою від 08.01.2025р. суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 12.02.2025р.

12.02.2025р. через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№29336/24).

29.04.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№11113/25).

Позиція позивача:

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач здійснював фактичне користування земельною ділянкою за адресою: м.Львів, вул. Т.Шевченка, 313-г у зв`язку із набуттям права власності 02.10.2019р. на незавершене будівництво, склад мастил 62% готовності, яке розташоване на зазначеній земельній ділянці. Як власник незавершеного будівництва не користувався всією площею спірної земельної ділянки, яка становить 0,4810 га, а лише користувався тією частиною, на якій розташоване вищевказане незавершене будівництво.

Зазначає, що з огляду на те, що в період з 04.10.2019р. - 01.08.2023р. земельна ділянка на вул. Т.Шевченка, 313-г у м.Львові не була сформованою, як об`єкт цивільних прав, та їй не було присвоєно кадастрового номеру, відтак вважає п.2.1 ухвали Львівської міської ради №3098 від 09.03.2023 року «Про надання ТзОВ «Стортрейд» дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Т.Шевченка, 313-г». про зобов`язання укласти договір про відшкодування втрат за фактичне землекористування за цей період не відповідає вимогам чинного законодавства.

Вважає, що відповідач не передав би позивачу вищевказану земельну ділянку в оренду для здійснення обслуговування належного позивачу на праві власності незавершеного будівництва, за умови неукладення даного договору, що підтверджується п.2.1 оскаржуваної ухвали від 09.03.2023 року № 3098, а відтак зазначена обставина для позивача є тяжкою.

Позиція відповідача:

Позовні вимоги заперечує повністю, вважає, що позивач ініціював судовий процес з метою ухилення від виконання господарського зобов`язання.

Звертає увагу суду на необхідність врахування принципів «естопель» та «заборони суперечливої поведінки».

У відзиві відповідач зазначив, що позивач звертаючись до відповідача із заявою №2-16386/АП-Ш-2403 від 21.04.2022р., просив надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для обслуговування складу щодо земельної ділянки площею 0,4810 га, не обмежуючись площею під таким об`єктом нерухомого майна.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, пояснень учасників справи, суд встановив наступне:

Ухвалою Львівської міської ради від 09.03.2023р. за №3098 ТзОВ «Стортрейд» було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Т.Шевченка, 313-г, відповідно до п.2.1 якої ТзОВ «Стортрейд» зобов`язано укласти з Львівською міською радою договір про відшкодування коштів за користування земельною ділянкою з 04.10.2019р.

23.08.2023р. між Львівською міською радою та ТзОВ «Стортрейд» було укладено договір за №20968 про відшкодування втрат від недоотриманих коштів Львівською міською радою за фактичне землекористування, за умовами якого ТзОВ «Стортрейд» за фактичне землекористування на вул. Т.Шевченка, 313-г у м.Львові зобов`язалося до 30 серпня 2023 року сплатити 567 328,53 грн за землекористування за період 04.10.2019р.- 01.08.2023р.

З преамбули вказаного договору слідує, що такий укладено відповідно до вимог Податкового кодексу України, розпорядження Львівського міського голови від 22.01.2009р. №08 та ухвал Львівської міської ради №1676 від 26.07.2012р., №1995 від 25.05.2017р. та №3098 від 09.03.2023р.

20.12.2023р. між позивачем та відповідачем укладено договір №21075 про внесення змін до договору про відшкодування втрат від недоотриманих коштів Львівською міською радою за фактичне землекористування ТзОВ «Стортрейд» від 23.08.2023 року №20968.

Відповідно до договору №21075 від 20.12.2023р. сторони погодили внести зміни до договору про відшкодування втрат від недоотриманих коштів Львівською міською радою за фактичне землекористування ТзОВ «Стортрейд» від 23.08.2023 року №20968, а саме у пункті 1 слова «до 30 серпня 2023 року» замінити «до 30 грудня 2023 року».

В провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа №914/1063/24 за позовом Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стортрейд» про стягнення 558004,76 грн. за договором №20968 від 23.08.2023р.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.09.2024р., залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2025р., позов задоволено, стягнуто з ТзОВ «Стортрейд» на користь Львівської міської ради 547 328,53 грн. основного боргу, 6 593,70 грн. інфляційних втрат, 4 082,53 грн. 3% річних та 8 370,06 грн. судового збору.

Так, судом у вказаній справі встановлено те, що 26.10.2023р. ТзОВ «Стортрейд» перерахувало Львівській міській раді 20 000,00 грн. з призначенням платежу «за землекористування за період від 04.10.2019р. до 01.08.2023р. згідно договору №20968 від 23.08.2023р.».

Відповідно до листа Управління адміністрування місцевих та залучених фінансів від 20.02.2024р. за №4-2201-2218 залишок заборгованості складає 547 328,53 грн.

До цього, 27.09.2023р., відповідач звернувся до позивача з листом за №030823-4л, в якому просив про розтермінування оплати коштів за спірним договором.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради №4044 від 02.11.2023р. «Про затвердження ТзОВ «Стортрейд» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в оренду на вул. Т. Шевченка, 313-Г» товариству «Стортрейд» затверджено проект землеустрою та надано земельну ділянку на вул. Т. Шевченка, 313-Г в оренду на 5 років.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України (далі ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч.1 ст.116 ЗК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 25 липня 2023 року у справі №920/1034/21, у постанові від 05 вересня 2023 року у справі №924/687/22 під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відповідно, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд має встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, для захисту якого звернувся позивач, тобто, встановити чи є особа, за позовом якої порушено провадження у справі, належним позивачем.

Водночас, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії) від зобов`язаних осіб.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до ст.2 Земельного кодексу України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч.2 ст. 95 Земельного кодексу України).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст. 152 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини 1 статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Разом з цим, частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно ч.10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, в тому числі, обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

У статті 204 ЦК передбачено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідної правової позиції дотримується Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.10.2020р. у справі №910/12787/17.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 13.05.2021р. у справі № 910/6393/20, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача оскаржуваним договором є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові; встановивши відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів позивача, необхідності надавати оцінку законності оспорюваного правочину немає.

Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, як і порушення суб`єктивного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №523/7609/17.

Згідно з ст. ст. 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України, до компетенції сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 59, ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України та п. 14.1.147. ст.14 Податкового кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

У відповідності до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність це можливість прийняття судом, як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиційність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018р. у справі № 917/1345/17.

Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Враховуючи наведене, суд констатує, що для справи №914/2639/24, встановлені та відображені у мотивувальній частині рішення Господарського суду Львівської області від 05.09.2024р., залишеного без змін, відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2025р. у справі № 914/1063/24, обставини (юридичні факти), мають преюдиційний характер.

В ході судового розгляду сторонами не заперечувався факт використання позивачем (в період з 04.10.2019р. до 01.08.2023р.) земельної ділянки з кадастровим номером :11:007:0043, площею 0,4810 га за адресою: вул. Т.Шевченка, 313-г у м. Львові, яка належить Львівській міській територіальній громаді, для обслуговування на незавершеного будівництва (склад мастил).

Крім того, як встановлено судом, позивач сплатив відшкодування втрат від недоотримання коштів за фактичне землекористування спірною земельною ділянкою на суму 20 000,00 грн, що свідчить про часткове виконання ним договору за № 20968 від 23.08.2023р. та підтверджується листом Управління адміністрування місцевих та залучених фінансів від 20.02.2024р., що свідчить про часткове виконання оспорюваного договору.

У позовній заяві, як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що укладений між сторонами договір про відшкодування втрат від недоотримання коштів Львівською міською радою за фактичне землекористування позивачем укладено безпідставно, за відсутності добровільного волевиявлення землекористувача, оскільки до укладення такого договору позивача зобов`язано ухвалою Львівської міської ради.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), учасник справи має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, а тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.03.2024р. у справі № 910/6947/22.

Згідно статті 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Таким чином, договір про відшкодування втрат від недотриманих коштів не суперечить вимогам актам цивільного законодавства.

Посилання позивача щодо безпідставності укладення договору, відсутності обставин недоотримання коштів відповідачем, неправильного розрахунку землевласником суми коштів за договором за фактичне землекористування та відсутність добровільного волевиявлення, не заслуговують на увагу суду з огляду на принцип свободи договору.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

У частині 1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Як слідує з матеріалів справи, спірний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення спірного договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов, не відкликав своєї згоди на його укладення, за додатковою інформацією щодо умов договору, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору до землевласника не звертався. Докази того, що при укладенні оспорюваного договору дії позивача суперечили його волевиявленню, в матеріалах справи відсутні.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.12.2023р. у справі №209/2249/21 зазначено, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.

Отже, договір про відшкодування втрат від недоотримання коштів Львівською міською радою за фактичне землекористування позивачем не суперечить вимогам чинного законодавства, а відтак, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Аргументи позивача щодо нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки суд не бере до уваги, оскільки вказаний договір укладено сторонами за їх взаємною згодою, а отже, й суму втрат, які підлягають відшкодуванню, теж визначено у ньому сторонами за взаємною згодою та на підставі вільного волевиявлення, а не відповідачем одноособово.

Згідно з частиною 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір укладено саме під впливом тяжких для нього обставин, проти його волі та на вкрай невигідних умовах.

Щодо інших аргументів учасників провадження, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу.

З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами порушення свого права чи охоронюваного законом інтересу в результаті укладеного договору чи права, як землекористувача земельної ділянки, за захистом якого він звернувся з позовом до суду, відповідно, не підтвердив порушення своїх прав оскаржуваним рішенням ради в тій частині, яка оспорена, а тому суд приходить до висновку про відмову у позовних вимогах повністю.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно з ст. 86 ГПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 ГПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 11 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду, як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються укладеного між сторонами договору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено прав позивача, а наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 22.05.2025р.

Суддя Король М.Р.