ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2025 р. Справа№ 927/84/16(927/763/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Остапенка О.М.

Пантелієнка В.О.

Секретар судового засідання: Басараба К.Ю.

За участю представників учасників справи:

від ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього Петросян А.С. - за ордером серії АІ №1869378 від 10.04.25

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) (суддя Сидоренко А.С., повний текст рішення складено та підписано - 27.11.2024)

за спільною позовною заявою Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича та Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Нафтопродукт»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кантрі Хаус»

про визнання недійсними правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння

поданої в межах справи № 927/84/16

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стефан» ЛТД

до Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд - 1» імені М.П. Загороднього

про визнання боржника банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

В провадженні господарського суду Чернігівської області перебуває справа №927/84/16 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стефан» ЛТД до Публічного акціонерного товариства трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього про банкрутство.

В межах справи № 927/84/16 про банкрутство ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього, 08.08.2024 до Господарського суду Чернігівської області надійшла спільна позовна заява від 01.08.2024 ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього та ПАТ АБ «Укргазбанк» до ТОВ «Український Нафтопродукт», ТОВ «Кантрі Хаус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Українська Фінансова Мережа», ОСОБА_4 , ТОВ «ГК УЮТ Компані», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання недійсними договорів та витребування майна із чужого незаконного володіння (присвоєно єдиний унікальний номер 927/763/24).

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 10.09.2024 по справі №927/84/16 (927/763/24) роз`єднано заявлені ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього та ПАТ АБ «Укргазбанк» спільні позовні вимоги, виділивши в самостійне провадження, зокрема, вимоги до ТОВ «Український Нафтопродукт» та ТОВ «Канті Хаус» про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будівель та споруд № 1850, укладений між ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього () та ТОВ «Український Нафтопродукт» (), що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рогачем Вадимом Вікторовичем 09.10.2015;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будівель та споруд № 1853, укладений між ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього () та ТОВ «Український Нафтопродукт» (), що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рогачем Вадимом Вікторовичем 09.10.2015;

- витребування із чужого незаконного володіння - ТОВ «Кантрі Хаус» () на користь ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього () об`єкт нерухомого майна із реєстраційним номером 18 - будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що розташовані за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с Глібівка, б/в, б/н, та знаходяться на земельних ділянках загальною площею 54,352 га, кадастрові номери::199:0101, :21:021:0101.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі вказують, що оскільки спірні правочини були укладені менше ніж за один рік до відкриття провадження у справі про банкрутство, вони вчинені з єдиною та протиправною метою - уникнення розрахунків з кредиторами; як наслідок - існують підстави для визнання їх недійсними.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 по справі № 927/84/16 (927/763/24) позов ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана О.І. та ПАТ АБ «Укргазбанк» до ТОВ «Український Нафтопродукт» та ТОВ «Кантрі Хаус» про визнання недійсним правочинів та витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним:

- оскільки на момент розгляду справи право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за ТОВ «Кантрі Хаус», визнання недійсними спірних договорів від 09.10.2015, укладених між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» ім. М.П. Загороднього та ТОВ «Український нафтопродукт», не призведе до поновлення майнових прав позивачів (до введення ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього як власника у володіння нерухомим майном), що свідчить про неефективність означеного способу захисту та наявність підстав для відмови в позові у цій частині. Належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від ТОВ «Кантрі Хаус» (стягнення з нього) нерухомого майна;

- за відсутності на момент набуття ТОВ «Кантрі Хаус» права власності на спірне нерухоме майно у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності інших даних про те, що цей відповідач знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, ТОВ «Кантрі Хаус», добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру набуло відповідне право на нерухоме майно, вільне від незаресстрованих прав інших осіб та обтяжень. Таким чином, ТОВ «Кантрі Хаус» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна і набуло його оплатно. Воля банкрута була спрямована саме на вибуття майна з його володіння на користь ТОВ «Український нафтопродукт», хоча й з недобросовісною метою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана О.І. звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 по справі № 927/84/16 (927/763/24) та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ трест «Київиіськбуд-1» ім. М.П.Загороднього задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.12.2024 по справі №927/84/16 (927/763/24) є необґрунтованим та таким, яке прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування викладених висновків в постановах Верховного Суду, що обумовило здійснення судом неналежної правової оцінки доводам учасників справи, зважаючи на наступні обставини.

У своїй скарзі скаржник зазначає, що він не погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що: позивачами обрано неналежний (неефективний) спосіб захисту, в частині визнання правочинів недійсними; що ТОВ «Кантрі Хаус» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна і набуло його оплатно; що майно вибуло з володіння Боржника за його волею.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

10.02.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого заявник просить апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича задовольнити, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

17.02.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кантрі Хаус» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого заявник просить апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича залишити без розгляду, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) - без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024 апеляційну скаргу у справі № 927/84/16 (927/763/24) передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Андрієнко В.В., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

23.12.2024 від суддів Північного апеляційного господарського суду Андрієнко В.В., Буравльова С.І., Шапрана В.В. надійшла заява про самовідвід від розгляду справи № 927/84/16(927/763/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) заяву суддів Андрієнко В.В., Буравльова С.І. та Шапрана В.В. про самовідвід від розгляду справи №927/84/16(927/763/24) за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) задоволено; відведено суддів Північного апеляційного господарського суду Андрієнко В.В., Буравльова С.І. та Шапрана В.В. від розгляду справи №927/84/16(927/763/24); матеріали справи №927/84/16(927/763/24) передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень статті 32 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/1032/24 від 26.12.2024 у зв`язку із задоволенням заяви колегії суддів Андрієнко В.В., Буравльова С.І. та Шапрана В.В. про самовідвід, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 927/84/16(927/763/24).

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 апеляційну скаргу у справі № 927/84/16(927/763/24) передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Пантелієнко В.О., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 у справі № 927/84/16 (927/763/24) витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/84/16 (927/763/24) за спільною позовною заявою Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича та Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Український Нафтопродукт», 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кантрі Хаус» про визнання недійсними правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння поданої в межах справи № 927/84/16 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стефан» ЛТД до Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд - 1» імені М.П. Загороднього про визнання боржника банкрутом; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду.

30.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 927/84/16 (927/763/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 у справі № 927/84/16 (927/763/24) відкрито апеляційне провадження у справі № 927/84/16(927/763/24) за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24), розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) призначено на 02.04.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 927/84/16 (927/763/24) оголошено перерву до 14.05.2025 о 15 год 20 хв.

Явка представників учасників справи

14.05.2025 у судове засідання з`явився представник ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього.

Інші представники учасників справи до суду не з`явились, про час і дату судового засідання повідомлялись належним чином.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 «Мороз та інші проти України» та інші).

Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участю представника ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 14.05.2025 представник ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього просив скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 по справі № 927/84/16 (927/763/24) та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ трест «Київиіськбуд-1» ім. М.П.Загороднього задовольнити в повному обсязі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

09.10.2015 між ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П. Загороднього (Продавцем) та ТОВ «Український нафтопродукт» (Покупцем) були укладені два договори купівлі-продажу частини будівель та споруд згідно умов яких Продавець продав, а Покупець купив належні Продавцю на праві приватної власності будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка, б/в, б/н.

Будівлі та споруди, що продаються, загальною площею 1255,6 м2, складаються з: насосної станції, зазначеної на плані літерою «А», туалет - «Б», трубопровід - «І - ІІ», гребля «ІІІ», очисні споруди «IV». Будинок № 1, зазначений на плані літерою «А», навіс - «Б», плавучий будинок - «В», приміщення для весел - «Г», приміщення для весел - «Д», погріб - «Є», будинок № 2 - «Ж», прохідна - «З», бесідка - «І», прохідна - «К», навіс - «Л», навіс - «М», павільйон- їдальня - «Н», навіс - «О», навіс - «П», навіс - «Р», навіс - «С», бесідка - «Т», майстерня - «У», навіс - «Ф», будка пчоловода - «X», будинок No 3 - «Ц», будинок No 4 - «Ч», будинок No 5 - «Ш», літній душ - «Щ», сарай - «Ю», туалет - «Я», літній душ - «И», огорожа «No 1-3», водоканалізаційна мережа - «І-VІ», «VІІ-ХІ», дорожка «VII».

Відчужуване нерухоме майно належить Продавцю на підставі договору купівлі- продажу від 01.03.2001 та зареєстроване в Вишгородському бюро технічної інвентаризації на праві колективної власності 26.03.2001, про що зроблено запис у реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 2.

Згідно довідки - характеристики № 931 від 09.10.2015 року, виданої Вишгородським бюро технічної інвентаризації, будівлі та споруди загальною площею 1255,6 м2, що розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка, б/в, б/н, зареєстровані за ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього на підставі договору купівлі - продажу від 01.03.2001 року, в книзі № 1 під реєстровим № 2.

Балансова вартість будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка, б/в, б/н, згідно з довідкою № 363 від 01.10.2015, виданою першим заступником голові правління ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П. Загороднього О.Є. Шевченко, станом на 01.10.2015 становить 650 000,00 грн. Відповідно вартість частини будівель та споруд складає 325 000, грн.

Ціна нерухомого майна, що купується Покупцем за цими договорами, становить 325 000,00 грн. по кожному договору. Зазначена ціна, встановлена за згодою сторін цих договорів, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам.

Гроші Продавець отримає протягом 5 (п`яти) банківських днів. Оплата може бути здійснена будь-яким із способів, у тому числі вексельним, що передбачено законодавством України.

Дані договори були посвідчені 09.10.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. та зареєстровані в реєстрі за № № 1850, 1853.

Оригінали цих договорів були вилучені слідчим у приватного нотаріуса Рогача В.В. на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2021 по справі № 752/12759/21, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 02.08.2021 та додатком до нього.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.03.2024 № 371467890, 09.10.2015 приватним нотаріусом Рогачем В.В. була проведена державна реєстрація права власності ТОВ «Український нафтопродукт» на будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 25.02.2016 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Ронського Р.М.

01.04.2016 між ТОВ «Український нафтопродукт» (Продавцем) та ТОВ «Кантрі Хаус» (Покупцем) був укладений договір купівлі - продажу будівель та споруд згідно умов якого Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність від Продавця будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка б/в, б/н, та знаходяться на земельних ділянках загальною площею 54,352 га, кадастрові номери: :19:199:0101, :21:021:0101, іменовані далі як «нерухоме майно».

Будівлі та споруди, що продаються, складаються з: насосної станції, зазначеної на плані літерою «А», туалет - «Б», трубопровід - «І - ІІ», гребля «ІІІ», очисні споруди «IV».

Будинок № 1, зазначений на плані літерою «А», навіс - «Б», плавучий будинок - «В», приміщення для весел - «Г», приміщення для весел - «Д», погріб - «Є», будинок № 2 - «Ж», прохідна - «З», бесідка - «І», прохідна - «К», навіс - «Л», навіс - «М», павільйон- їдальня - «Н», навіс - «О», навіс - «П», навіс - «Р», навіс - «С», бесідка - «Т», майстерня - «У», навіс - «Ф», будка пчоловода - «X», будинок №3 - «Ц», будинок № 4 - «Ч», будинок № 5 - «Ш», літній душ - «Щ», сарай - «Ю», туалет - «Я», літній душ - «И», огорожа «№ 1-3», водоканалізаційна мережа - «І-VІ», «VІІ-ХІ», дорожка «VII».

Відчужуване нерухоме майно належить Продавцю на підставі договорів купівлі - продажу частини будівель та споруд від 09.10.2015, посвідчених 09.10.2015 приватним нотаріусом КМНО Рогачем В.В. та зареєстрованих в реєстрі за №1850, 1853.

За домовленістю сторін ціна (вартість) будівель та споруд становить: 650 000,00 (шістсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Розрахунок між сторонами за цим Договором проводиться протягом одного року з дня укладання цього договору будь - яким із способів, що передбачений законодавством України, в тому числі векселем.

Згідно Довідки ТОВ «Український нафтопродукт» від 31.03.2016, балансова вартість будівель та споруд, загальною площею 1255,6 м2, які розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка, б/в, б/н, складає: 650 000,00 грн.

Обов`язок Продавця передати будівлі та споруди Продавцю виконаний в момент укладання цього договору. Сторони домовились, що п. 1.1 цього Договору є Актом приймання - передачі будівель та споруд за цим Договором.

Даний договір був посвідчений 01.04.2016 приватним нотаріусом КМНО Збирит О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 319.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.03.2024 № 371467890, 01.04.2016 приватним нотаріусом Збирит О.В. була проведена державна реєстрація права власності ТОВ «Кантрі Хаус» на будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2020 по справі № 757/9895/20-к накладено арешт на майновий комплекс будівель та споруд, загальною площею 1255,6 м2, розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, село Глібівка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, що належить ТОВ «Кантрі Хаус», заборонивши до завершення досудового розслідування та судового розгляду розпоряджатися ним у будь - який спосіб (зміни права власності, перереєстрації, поділу, виділу, тощо). Крім того, заборонено будь - яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам, вчиняти будь - які дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації (зміни права власності, перереєстрації, поділу, виділу, тощо) права власності на зазначене нерухоме майно.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.03.2024 № 371467890, 10.03.2020 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної реєстрації) Шульгою І.Ю. була проведена державна реєстрація обтяжень (арешт нерухомого майна) належних на праві власності ТОВ «Кантрі Хаус» будівель та споруд, загальною площею 1255,6 м2, що знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18.

При цьому, відповідні відомості були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 02.04.2020.

Станом на дату формування вищевказаної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (26.03.2024) власником спірного нерухомого майна являється ТОВ «Кантрі Хаус».

Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 26.03.2024, місце розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :19:199:0101 (площею 47,3895 га), :21:021:0101 (площею 6,9625 га): Київська область, Вишгородський район, Глібівська сільська рада. Земельні ділянки належать до державної форми власності; цільове призначення: для рибогосподарських потреб; категорія земель: землі водного фонду. Відомості про суб`єкта речового права на земельні ділянки: ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього; вид речового права: інформація відсутня.

В межах справи № 927/84/16 про банкрутство ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього, 08.08.2024 до Господарського суду Чернігівської області надійшла спільна позовна заява від 01.08.2024 ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього та ПАТ АБ «Укргазбанк» до ТОВ «Український Нафтопродукт», ТОВ «Кантрі Хаус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Українська Фінансова Мережа», ОСОБА_4 , ТОВ «ГК УЮТ Компані», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання недійсними договорів та витребування майна із чужого незаконного володіння (присвоєно єдиний унікальний номер 927/763/24).

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 10.09.2024 по справі №927/84/16 (927/763/24) роз`єднано заявлені ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього та ПАТ АБ «Укргазбанк» спільні позовні вимоги, виділивши в самостійне провадження, зокрема, вимоги до ТОВ «Український Нафтопродукт» та ТОВ «Канті Хаус» про:

- визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будівель та споруд № 1850, укладений між ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього () та ТОВ «Український Нафтопродукт» (), що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рогачем Вадимом Вікторовичем 09.10.2015;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу частини будівель та споруд № 1853, укладений між ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього () та ТОВ «Український Нафтопродукт» (), що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рогачем Вадимом Вікторовичем 09.10.2015;

- витребування із чужого незаконного володіння - ТОВ «Кантрі Хаус» () на користь ПАТ трест «Київміськбуд-1» ім. М.П.Загороднього () об`єкт нерухомого майна із реєстраційним номером 18 - будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що розташовані за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с Глібівка, б/в, б/н, та знаходяться на земельних ділянках загальною площею 54,352 га, кадастрові номери::199:0101, :21:021:0101.

За наслідками розгляду вищевказаної позовної заяви, місцевим господарським судом постановлено судове рішення, яке наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Північний апеляційний господарський суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши думку сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті судового рішення, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені в ст. 203 ЦК України, яка зокрема визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203).

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Тому, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Подібний за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19, у якій також зазначено, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення, це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. Тож завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи, у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом, або захисту порушеного права в інший спосіб, тобто вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору в іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 щодо застосування норм частини 3 статті 216, частин 1, 2 статті 216 Цивільного кодексу України виснував, зокрема, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Позивач, як особа, якій належить право на звернення до суду з позовом за захистом свого права та інтересу, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, що потребують судового захисту, та спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Провадження у справах про банкрутство є однією із форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 916/4644/15).

Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, застосуванням спеціальних способів захисту тощо. З моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Зокрема, за змістом преамбули Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) одним з основних завдань провадження у справі про банкрутство є задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Наповнення ліквідаційної маси боржника і, як наслідок, задоволення сукупності вимог кредиторів відбуваються за рахунок майнових активів боржника, вжиття заходів з пошуку, виявлення та повернення яких віднесено до повноважень ліквідатора боржника.

Одним зі способів досягнення максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів шляхом консолідації майна боржника є визнання недійсними за позовом арбітражного керуючого або кредитора правочинів боржника, укладених на шкоду кредиторам. Однак пред`явлення у межах справи про банкрутство такого позову не завжди може забезпечити ефективне поновлення порушених прав особи, яка звернулася з відповідними вимогами до суду. Це залежить від характеру та природи правовідносин, які склались між їх учасниками.

Зокрема, у випадку укладення фраудаторного правочину, який передбачає виникнення у боржника певних зобов`язань задля впливу на формування та справедливий розподіл ліквідаційної маси (фіктивного збільшення кредиторської заборгованості тощо), але не є виконаним на момент його оспорення, задоволення позову про визнання недійсним такого договору матиме наслідком реальне поновлення прав учасників процедури банкрутства, адже це нівелює юридичні наслідки, які могли бути створені спірним правочином, та не потребує вжиття додаткових способів захисту.

Водночас у разі, якщо внаслідок укладення та виконання фраудаторного правочину розмір активів боржника був зменшений, для поновлення прав потерпілих осіб самого лише визнання його недійсним є недостатньо. Захист прав у такому випадку може забезпечуватися шляхом застосування зобов`язально-правових або речово-правових способів захисту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 зауважила про необхідність розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням його майна. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовуються, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності чи іншого речового права. У разі конкуренції речово-правових (віндикаційного, негаторного) та зобов`язально-правових (договірного) способів захисту перевагу має саме зобов`язально-правовий.

При цьому зміст віндикаційного позову полягає у вимозі неволодіючого власника (титульного володільця) до володіючого невласника про повернення речі в натурі. Натомість реституція - це спеціальна форма відновлення становища, що існувало до порушення, сутність якої полягає в поверненні сторін правовідношення у стан, який передував вчиненню певної протиправної дії. Реституція може поставати як реституція володіння (повернення кожною із сторін недійсного правочину того, що така сторона за ним отримала) або ж як компенсаційна реституція відшкодування (в грошовій чи негрошовій формі) вартості одержаного у разі неможливості його повернення в натурі.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що визнання недійсним правочину, вчиненого на шкоду кредиторам (фраудаторного правочину) та фактично виконаного (повністю чи частково), слід вважати ефективним способом захисту у справі про банкрутство в тому разі, коли відповідна вимога поєднана із застосуванням правових механізмів, спрямованих на відновлення майнового стану осіб до того стану, який існував до вчинення спірного правочину, наповнення ліквідаційної маси боржника для максимального задоволення вимог кредиторів.

Зокрема, частиною 3 статті 42 КУзПБ (ч. 2 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») та статтею 216 ЦК України передбачено наслідки недійсності правочину, до яких, окрім повернення другою стороною одержаного на виконання недійсного правочину в натурі, також належить відшкодування вартості одержаного в разі неможливості його повернення, відшкодування збитків винною стороною. Частиною 2 статті 61 КУзПБ (ч. 5 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») передбачено притягнення до відповідальності третіх осіб.

Суд наголошує, що визнання недійсним фраудаторного правочину є необхідною передумовою для покладення на відповідних осіб негативних майнових наслідків його укладення, адже це спростовує презумпцію правомірності такого правочину внаслідок встановлення факту правопорушення незалежно від того, що витребування майна від останнього у ланцюгу договорів добросовісного власника буде неможливим за приписми статті 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас витребування майна із чужого володіння не потребує оспорювання договору, на підставі якого воно було набуте останнім набувачем (близький за змістом висновок викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19). Таке майно може бути витребуване у набувача в будь-якому разі за наявності підстав, передбачених статтями 387, 388 Цивільного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 зроблені наступні висновки щодо застосування норм права:

«Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ГПК України (частині першій статті 2 ЦПК України).

Тобто цілком правомірним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що заявниця, звертаючись з вимогами в межах справи про банкрутство, обрала спосіб захисту, який не є ефективним, оскільки не відновить її порушених прав, а правильним захистом буде саме подання віндикаційного позову до кінцевого володільця майна - спеціальний спосіб захисту, прямо передбачений для спірних правовідносин чинним законодавством.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що визнання недійсними результатів аукціону та укладеного за їх наслідками відповідачами спірного договору не призведе до поновлення майнових прав заявниці (до введення її як власниці у володіння квартирою), що свідчить про неефективність означених способів захисту та наявність підстав для відмови в позові у цій частині.

Натомість задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру спірних правовідносин і призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 146), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 92), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 44)).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на свої попередні висновки про те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 ЦК України), чи в порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи в порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38))».

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що оскільки на момент розгляду даної справи право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за ТОВ «Кантрі Хаус», визнання недійсними спірних договорів від 09.10.2015, укладених між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього та ТОВ «Український нафтопродукт», не призведе до поновлення майнових прав позивачів (до введення ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього як власника у володіння нерухомим майном), що свідчить про неефективність означеного способу захисту та наявність підстав для відмови в позові у цій частині.

Належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від ТОВ «Кантрі Хаус» (стягнення з нього) нерухомого майна.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана О.І. та ПАТ АБ «Укргазбанк» до ТОВ «Український Нафтопродукт» про визнання недійсними договорів від 09.10.2015 купівлі - продажу 1/2 частини будівель та споруд № 1850 та № 1853, укладених між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього та ТОВ «Український Нафтопродукт», що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В., не підлягають задоволенню.

Стосовно наявності підстав для витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння ТОВ «Кантрі Хаус», колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У статті 41 Конституції України також закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Вказаному праву кореспондує встановлений статтею 400 Цивільного кодексу України обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3).

Віндикація - це передбачений законом основний речово - правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, шляхом подання віндикаційного позову майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину.

З наведених норм права вбачається, що власник може витребувати своє індивідуально - визначене майно у недобросовісного набувача, який заволодів ним без відповідної правової підстави. У добросовісного набувача майно може бути витребувано, якщо він набув його безоплатно або якщо набув за відплатним договором, але майно було загублене власником, викрадене у нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом.

У постанові від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387, 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.

Отже, суд при витребуванні майна на підставі статей 387, 388 ЦК України повинен встановити, чи є особа власником індивідуально-визначеного майна, яке вона просить витребувати, чи існує це майно на момент витребування, чи знаходиться це майно у недобросовісного набувача, а якщо у добросовісного, то чи відплатно або безвідплатно він його придбав, а якщо придбав відплатно, то яким чином воно вибуло з володіння власника.

Позивачі просили витребувати на користь ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, власником яких на даний час являється ТОВ «Кантрі Хаус».

До 09.10.2015 власником цього нерухомого майна було ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього, що випливає зі змісту договорів від 09.10.2015 купівлі - продажу 1/2 частини будівель та споруд № 1850 та № 1853, укладених між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього та ТОВ «Український Нафтопродукт», що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В.

В цих договорах вказано, що відчужуване нерухоме майно належить продавцю на підставі договору купівлі - продажу від 01.03.2001 року та зареєстроване в Вишгородському бюро технічної інвентаризації на праві колективної власності 26.03.2001 року, про що зроблено запис у реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 2. Згідно довідки - характеристики № 931 від 09.10.2015 року, виданої Вишгородським бюро технічної інвентаризації, будівлі та споруди загальною площею 1255,6 м2, що розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка, б/в, б/н, зареєстровані за ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього на підставі договору купівлі - продажу від 01.03.2001 року, в книзі № 1 під реєстровим № 2.

Стосовно питання чи мало право ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього відчужувати спірне нерухоме майно, колегія суддів зазначає наступне.

Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 навела такі висновки:

«Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним».

Як вже зазначалось вище, оспорювані договори були укладені між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього та ТОВ «Український нафтопродукт» 09.10.2015, тобто менш ніж за п`ять місяців до відкриття провадження у справі про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.11.2017, постановленою за результатами проведення попереднього засідання у справі про банкрутство ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього, були визнані вимоги кредиторів на загальну суму 605 986 263,08 грн (в т.ч. вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 2 756,00 грн. - І черга задоволення, 80 951 140,66 грн. - ІV черга задоволення, 1 970 099,05 грн. - VІ черга задоволення.

Постановляючи дану ухвалу, суд серед іншого вказав, що рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2012 по справі № 34/312 частково задоволені позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк», присуджено до стягнення з ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 70 від 28 серпня 2008 року в сумі 176 170 035,84 грн. У рахунок погашення заборгованості ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» за кредитним договором № 70 від 28.08.2008 в сумі 176 170 035,84 грн. звернуто стягнення на заставне рухоме і нерухоме майно майно, а також товари в обороті.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2014 по справі № 4/30 частково задоволені позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк», присуджено до стягнення з ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 81 від 01.10.2008 в сумі 167 392 465,73 гривень. У рахунок погашення заборгованості ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» за кредитним договором № 81 від 01.10.2008 в сумі 167 392 465,73 гривень звернуто стягнення на заставне нерухоме майно.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.06.2010 по справі № 4/173 присуджено до стягнення з ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» суму заборгованості за Договором № 52-О від 05.01.2009 у розмірі 12 354 446,12 гривень, з яких заборгованість по кредиту 11 400 000,00 гривень, заборгованість по процентам 633 715,07 гривень, прострочена заборгованість по процентам за період з 01.02.2010 по 04.02.2010р. 41 227,40 гривень, пеня за несвоєчасне повернення кредиту 249 706,85 гривень, пеня за несвоєчасну сплату процентів 29 796,80 гривень.

Здійснивши перевірку обґрунтованості заявлених кредиторських вимог ПАТ АБ «Укргазбанк», суд дійшов висновку, що незважаючи на вжиття цим кредитором заходів щодо звернення стягнення на заставне майно ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього (в т.ч. шляхом примусового виконання судових рішень), боржник має непогашену заборгованість перед банком за отриманими кредитами в сумі 80 951 140,66 грн., а також щодо сплати пені в розмірі 1 970 099,05 грн. При цьому, вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» до боржника не забезпечені заставою майна боржника.

За таких обставин, укладення ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього договорів щодо відчуження власного нерухомого майна в момент існування у нього значної заборгованості перед іншими кредиторами та менш ніж за п`ять місяців до відкриття провадження у справі про банкрутство порушує майнові інтереси кредиторів і направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Апеляційний господарський суд вважає, що укладення між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього та ТОВ «Український нафтопродукт» 09.10.2015 договорів купівлі - продажу нерухомого майна не відповідає пункту 6 частини 1 статті 3 та частинам 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України, оскільки вони вчинені всупереч принципу добросовісності та внаслідок зловживання правом власності на шкоду кредиторам.

Тому місцевий суд дійшов вірного висновку, що ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього не мало права відчужувати спірне нерухоме майно.

Колегія суддів наголошує, що для витребування з чужого незаконного володіння майна оспорювання таких фраудаторних правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту права власника.

В той же час, визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача (п. 96 Постанови СП КГС ВС від 22.05.2024 у справі № 924/408/21 (924/287/23)).

Щодо питання чи є ТОВ «Кантрі Хаус» добросовісним набувачем майна, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала про важливе значення належної перевірки обставин, які свідчать про добросовісність або недобросовісність набувача як для застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна як такого, що може вважатися відповідним нормам справедливого судового розгляду згідно зі статтею 6 Конвенції.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

У спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/73/17).

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на рухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо нерухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на нерухоме майно накладений арешт. Виходячи із загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на нерухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16.

Вирішуючи питання про можливість витребування спірного майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 Цивільного кодексу України, слід перевіряти, оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.04.2019 у справі № 669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). Добросовісною не може вважатися особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

Як вбачається зі змісту п. 2.1 - 2.3 Договору купівлі - продажу будівель та споруд від 01.04.2016, укладеного між ТОВ «Український нафтопродукт» та ТОВ «Кантрі Хаус», Продавець стверджує, що будівлі та споруди, які відчужуються, нікому іншому не відчужені; як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передані; судового спору щодо них немає, а також прав третіх осіб (в тому числі за договорами оренди, найму) як в межах України, так і за її межами, немає; як юридична адреса вони не використовуються; під податковою заставою, арештом, іпотекою та під забороною не перебувають; прихованих недоліків, які значно знижують цінність майна, немає; відповідають всім вимогам, які встановлені законодавством України, обов`язковими нормами, правилами, проектною документацією тощо та може вільно, без будь-яких обмежень використовуватись за їх цільовим призначенням; внаслідок продажу будівель та споруд не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отримана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. від 01.04.2016 року, обтяження не зареєстровані.

Відсутність податкової застави підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, виданим Збирит О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 01.04.2016.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.03.2024 № 371467890, єдиною актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень спірного нерухомого майна являється запис про обтяження № 36160088, здійснений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної реєстрації) Шульгою І.Ю. згідно рішення про державну реєстрацію обтяжень № 51864095 від 02.04.2020.

Державна реєстрація такого обтяження була проведена на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2020 по справі № 757/9895/20-к про накладення арешту на спірне нерухоме майно, що належить ТОВ «Кантрі Хаус».

При цьому, відповідні відомості були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 02.04.2020.

Будь - які інші записи про обтяження цього майна, в т.ч. і про припинення відповідних обтяжень, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні.

Доводи позивачів на те, що вищевказаною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2020 по справі № 757/9895/20-к було встановлено, що внаслідок втручання до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаного об`єкта нерухомого майна, 02.10.2015 о 20:00:59 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу у інтересах невстановлених осіб вчинено запис про припинення наявного обтяження (арешту на все майно ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього та оголошення заборони на його відчуження, накладеного державним виконавцем 13.03.2015), не може бути взято судом до уваги, оскільки відповідні відомості відсутні у наданій позивачами Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.03.2024 № 371467890.

Крім того, за правилами ч. 6 ст. 75 ГПК України, обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що обставини, викладені в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 02.03.2020 по справі № 757/9895/20-к, постановленої за наслідками розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на спірне майно, не можуть вважатися преюдиційними обставинами.

Отже, за відсутності на момент набуття ТОВ «Кантрі Хаус» права власності на спірне нерухоме майно у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності інших даних про те, що цей відповідач знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, ТОВ «Кантрі Хаус», добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуло відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Доводи позивачів (в контексті добросовісності набувача майна) про те, що за результатами проведеного аналізу цін придбання/відчуження аналогічних об`єктів нерухомого майна, враховуючи його місцезнаходження, загальну площу, а також характеристики, можливо дійти висновку, що сторонами було об`єктивно занижено вартість відчужуваного нерухомого майна, яка фактично не відповідає середній ціні ринку нерухомості по Київській області, як на 2016 рік, так і станом на сьогоднішній день, також не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки позивачами не було подано жодних доказів, які б надавали суду можливість перевірити такі твердження позивачів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ТОВ «Кантрі Хаус» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна.

Стосовно на питання чи відплатно або безвідплатно ТОВ «Кантрі Хаус» придбало спірне майно, суд зазначає наступне.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Подібна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 15.05.2018 у справі № 906/854/17, постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі - продажу це оплатний, двосторонній і консенсуальний договір. Він спрямований на безповоротне відчуження продавцем майна і перехід його у власність (повне господарське відання чи оперативне управління) покупця, отже, є юридичною підставою виникнення такого зобов`язального правовідношення, яке обумовлює появу у покупця абсолютного речового права.

Договір купівлі - продажу, як правило, має одноразовий характер і укладається переважно на те майно, яке є в наявності і підготовлене для відчуження. При цьому продавцеві сплачується вартість відчужуваного майна лише у грошовому вираженні.

Двосторонній характер купівлі-продажу обумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав і обов`язків. Так, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець, у свою чергу, зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі і водночас набуває права вимагати від покупця її передачі. Іншими словами, в договорі купівлі-продажу відповідним правам і обов`язкам продавця кореспондуються відповідні права і обов`язки покупця і навпаки.

Договір купівлі-продажу є консенсуальним, оскільки права і обов`язки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо усіх істотних умов. Настання цього моменту може мати ряд особливостей, зумовлених тим, що для окремих видів договорів купівлі-продажу законодавець передбачає спеціальні вимоги до їх оформлення, без додержання яких укладена угода не може вважатися дійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виконавши обов`язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, продавець отримує право пред`явити покупцеві вимогу про оплату товару, а у разі прострочення оплати товару також вимогу про сплату процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч. 3, 4 ст. 692 ЦК України).

Як було вказано вище, 01.04.2016 між ТОВ «Український нафтопродукт» (Продавцем) та ТОВ «Кантрі Хаус» (Покупцем) був укладений договір купівлі - продажу будівель та споруд згідно умов якого Продавець передає у власність Покупця, а Покупець приймає у власність від Продавця будівлі та споруди, загальною площею 1255,6 м2, що розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Глібівка та знаходяться на земельних ділянках загальною площею 54,352 га, кадастрові номери: :19:199:0101, :21:021:0101.

За домовленістю сторін ціна (вартість) будівель та споруд становить: 650 000,00 (шістсот п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок. Розрахунок між сторонами за цим Договором проводиться протягом одного року з дня укладання цього договору будь - яким із способів, що передбачений законодавством України, в тому числі векселем.

Обов`язок Продавця передати будівлі та споруди Продавцю виконаний в момент укладання цього договору. Сторони домовились, що п. 1.1 цього Договору є Актом приймання - передачі будівель та споруд за цим Договором.

Право власності на будівлі та споруди у Покупця виникає з моменту державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За згодою сторін державна реєстрація права власності на будівлі та споруди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору до виконання Покупцем обов`язку, встановленого в п. 3.2 цього договору, щодо сплати вартості будівель та споруд.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений між ТОВ «Український нафтопродукт» та ТОВ «Кантрі Хаус» договір від 01.04.2016 за його змістом являється договором купівлі - продажу в розумінні статті 655 ЦК України.

Умови цього договору про те, що обов`язок продавця передати будівлі та споруди продавцю виконаний в момент укладання цього договору, і що право власності на будівлі та споруди у покупця виникає з моменту державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і до виконання покупцем обов`язку щодо сплати вартості будівель та споруд, свідчить про виконання договору з боку продавця одночасно з укладенням цього договору шляхом передачі майна.

Позивачі в позовній заяві посилаються лише на те, що ліквідатором протягом ліквідаційної процедури ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» імені М.П. Загороднього не виявлено належних доказів оплати ТОВ «Український нафтопродукт» грошових коштів на користь банкрута за відчужене останнім майно, що на їх думку, свідчить про безоплатність набуття майна ТОВ «Український нафтопродукт».

Колегія суддів зазначає, що будь - які аргументи щодо порядку набуття права власності на спірне майно ТОВ «Кантрі Хаус» в позовній заяві відсутні.

ТОВ «Український нафтопродукт» і ТОВ «Кантрі Хаус» у відзивах на позов, в свою чергу, вказують, що на виконання умов договору від 01.04.2016 його сторони належним чином виконали свої обов`язки: продавець передав покупцю нерухоме майно, що зазначено в пункті 1.1 договору, у свою чергу покупець (ТОВ «Кантрі Хаус») розрахувався за вказане майно перед покупцем у повному обсязі.

В той же час, доказів здійснення оплати за відчужене нерухоме майно відповідачі не надано

Однак суд вважає, що сама лише відсутність таких документів не може беззаперечно свідчити про безоплатне набуття ТОВ «Кантрі Хаус» права власності на спірне нерухоме майно.

Згідно п. 44.1, 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

У разі ліквідації платника податків документи, визначені у пункті 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів, що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Такі ж положення містяться і у п. 2.10 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 р. за № 571/20884.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи умови договору купівлі - продажу будівель та споруд від 01.04.2016 щодо оплати за придбане нерухоме майно, максимальний строк зберігання первинних документів, які підтверджують оплату майна, сплив наприкінці травня 2020 року.

Тому, доводи відповідачів про неможливість подання відповідних доказів у зв`язку з закінченням строків їх зберігання, суд вважає слушними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ТОВ «Кантрі Хаус» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна і набуло його оплатно.

Щодо питання чи вибуло спірне майно з володіння ПАТ Трест «Київміськбуд - 1» імені М.П. Загороднього з його волі, колегія суддів зазначає наступне.

Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами. Висновок про вибуття майна з володіння власника внаслідок вчинення недійсного правочину саме поза його волею має ґрунтуватися на врахуванні підстав недійсності зазначеного правочину та належному з`ясуванні обставин, які свідчать про наявність відповідного дефекту волі при його укладенні, що не можна ототожнювати з дефектом мети фраудаторного договору.

Верховний Суд у постанові від 01.08.2019 у справі № 908/439/18 зазначив, що вибуття майна з володіння власника або особи, якій власник передав майно у володіння, не з їхньої волі може відбуватися, коли вчиняється правочин. Такими правочинами є правочини фізичних осіб, вчинені за межами їх дієздатності (статті 221 - 223, 226 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені без дозволу органів опіки і піклування (стаття 224 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені під впливом помилки (стаття 229 Цивільного кодексу України), обману (стаття 230 Цивільного кодексу України), насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (статті 232 Цивільного кодексу України); правочини, вчинені від імені юридичної особи особою, що не мала повноважень діяти від імені юридичної особи, та не підтверджені діями юридичної особи про визнання такого правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставами недійсності правочину можуть бути не лише перелічені підстави, а й інші обставини, які свідчать про недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Встановлення наведених обставин є підставою для недійсності відповідного фраудаторного правочину, зокрема, за позовом арбітражного керуючого або кредитора у межах справи про банкрутство. Водночас відчужене у такий спосіб майно не можна за загальним правилом вважати таким, що вибуло з володіння боржника без його волі. Хоча воля боржника при укладенні фраудаторного правочину обумовлена наявністю у нього неправомірної та недобросовісної мети, проте вона усвідомлено спрямована на виведення майна з володіння боржника, перехід прав на таке майно до інших (пов`язаних) осіб задля приховання його від кредиторів, убезпечення від включення до ліквідаційної маси боржника тощо. У зазначеному випадку власник свідомо порушує засади (принципи) цивільного законодавства та зловживає своїм правом шляхом відчуження майна на шкоду кредиторам, і його воля спрямована саме на це.

Укладаючи фраудаторний правочин, боржник свідомо бажає настання правових наслідків у вигляді вибуття відповідного майна з його володіння. Набувач такого майна, який безпосередньо пов`язаний з боржником або з інших обставин не міг не знати про фраудаторний характер правочину, є недобросовісним набувачем.

У разі подальшого відчуження набувачем отриманого на виконання фраудаторного правочину майна на користь іншої особи, яка не є пов`язаною з боржником та водночас не обізнана про придбання майна в особи, що не мала права його відчужувати, такий добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника та його недобросовісного контрагента, пов`язаних із вчиненням правочину на шкоду кредиторам та виведенням майна тощо.

Визнання фраудаторного правочину недійсним не є безумовною підставою для витребування відчуженого за ним майна з володіння останнього набувача. Необхідною передумовою для цього є встановлення обставин щодо недобросовісності саме цього набувача.

Водночас недобросовісність наміру (мотиву) дій власника - боржника при укладенні визнаного судом недійсним правочину щодо відчуження майна (якщо воно відбулось за його бажанням) не може бути достатньою підставою для витребування майна у добросовісного набувача за останнім правочином в порядку статті 388 ЦК України.

Сам лише факт недійсності першого в ланцюгу договорів правочину, за яким відчужено відповідне майно боржника, не свідчить про вибуття такого майна з володіння власника без його волі. Адже недійсність правочину як така (без урахування підстав недійсності) не виключає наявності волі власника майна на його відчуження. Однак метою такого відчуження при укладенні фраудаторного правочину є унеможливлення звернення стягнення на це майно та в окремих випадках збереження фактичного контролю над цим майном (у разі відчуження пов`язаній особі).

Натомість презюмування відсутності волі власника на відчуження майна за недійсним правочином, незалежно від підстав недійсності, матиме наслідком необґрунтоване розширення окресленого частиною 1 статті 388 ЦК України кола випадків, за яких майно може бути витребувано від добросовісного набувача.

Як наслідок, добросовісний набувач перебуватиме в невигідному становищі порівняно з недобросовісним власником (який не дотримався вимог закону при укладенні правочину, спрямованого на відчуження майна). Отже, на такого набувача, попри його добросовісність, буде покладено індивідуальний і надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та необхідністю шукати способи компенсації своїх втрат (зокрема витрат на придбання майна, на його утримання, збереження, а також поліпшення відповідно до положень статті 390 ЦК України). Водночас можливість застосування положень статті 330 ЦК України буде значною мірою необґрунтовано обмежена.

Наведене не сприятиме забезпеченню принципу правової визначеності як невід`ємної складової верховенства права, а також може призвести до невиправданого та непропорційного втручання у мирне володіння майном добросовісної особи, що набула його за відплатним правочином. При цьому таке втручання буде здійснено на користь особи, що діяла недобросовісно, зловживаючи своїм правом (адже арбітражний керуючий та кредитори при зверненні з відповідним позовом передусім діють в інтересах боржника), що матиме наслідком порушення справедливого балансу інтересів.

Відповідна правова позиція щодо застосування норм права викладена у п. 90 - 101 постанови СП КГС ВС від 22.05.2024 у справі № 924/408/21 (924/287/23).

У даній справі позивачі наполягають на фраудаторному характері договорів купівлі - продажу частини будівель та споруд, укладених 09.10.2015 між ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього (Продавцем) та ТОВ «Український нафтопродукт», вважаючи, що це є підставою для висновку про вибуття майна з володіння боржника поза волею власника.

Однак, враховуючи зміст цих договорів, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що воля ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього була спрямована саме на вибуття майна з його володіння на користь ТОВ «Український нафтопродукт», хоча й з недобросовісною метою.

Щодо наявності права ПАТ АБ «Укргазбанк» на звернення з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 45, 47 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно.

Велика Палата Верховного Суду у п. 159 - 161 постанови від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 вказала, що вона раніше виснувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц та від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18).

У справі про банкрутство право звернення в інтересах боржника з віндикаційним позовом до третіх осіб, у тому числі з підстав визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута, належить виключно ліквідатору боржника (див. постанову судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № Б-19/207-19).

Натомість учасники справи про банкрутство вправі оскаржити до суду дії (бездіяльність) ліквідатора щодо вжитих ним заходів у ліквідаційній процедурі з повернення майна у ліквідаційну масу боржника (частина одинадцята статті 41 Закону про банкрутство, ч. 6 ст. 61 КУзПБ), а комітет кредиторів за поданим клопотанням ? усунути ліквідатора від виконання ним своїх обовязків у разі їх невиконання або неналежного виконання (частина третя статті 114 Закону про банкрутство, ч. 4 ст. 28 КУзПБ).

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ АБ «Укргазбанк» ніколи не було власником спірного майна, підстави для задоволення його позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння відсутні.

Згідно ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами ст. 13, 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності з ст. 73, 74, 86 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що що ПАТ Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Демчана О.І. не доведено наявність, передбачених ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, підстав для витребування нерухомого майна із володіння ТОВ «Кантрі Хаус», а тому ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо застосування строків позовної давності до заявлених позивачами вимог суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц і від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73)).

За вказаних обставин, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви у зв`язку з її недоведеністю та необґрунтованістю, то в даному випадку відсутні підстави для застосування строків позовної давності та можливого застосування відповідних наслідків.

В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, належним чином з`ясував обставини, що мають значення для справи, а відтак належить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24).

При цьому, твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, а отже, у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

За таких обставин решту аргументів скаржника, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг

Згідно з пунктом 1) частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування або зміни не вбачається, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Трест «Київміськбуд-1» імені М.П. Загороднього в особі ліквідатора арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича на рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 27.11.2024 у справі № 927/84/16(927/763/24) залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст. ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

4. Справу № 927/84/16(927/763/24) повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано - 27.05.2025.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді О.М. Остапенко

В.О. Пантелієнко