ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Справа № 906/661/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Новак С.Я.

за участю представників:

прокурор: Марщівська О.П.

позивача 1: Бовсунівська А.В.

позивача 2: не з`явився

відповідача 1: не з`явився

відповідача 2: не з`явився

відповідача 3: Юревич І.В., Українець О.Л.

відповідача 4: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Свято-Василівського жіночого монастиря на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. у справі №906/661/24, ухвалене суддею Кравець С.Г., повний текст рішення складено 18.02.2025р.

за позовом Керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної військової адміністрації та Міністерства культури та стратегічних комунікацій України

до відповідача 1 Виконавчого комітету Овруцької міської ради

до відповідача 2 Овруцької міської ради

до відповідача 3 Свято-Василівського жіночого монастиря

до відповідача 4 Комунального підприємства "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації"

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності.

Керівник Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної військової адміністрації та Міністерства культури та інформаційної політики України звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Виконавчого комітету Овруцької міської ради, Овруцької міської ради, Свято-Василівського жіночого монастиря та Комунального підприємства "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, в якому просить усунути перешкоди державі в особі Житомирської військової адміністрації, у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом:

- скасування державної реєстрації права приватної власності на домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 15044976);

- визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради від 23.03.2006 №82 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб", в частині прийняття рішення про оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час Василівська), 2а в м.Овруч за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви;

- визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності від 12.06.2006, серії ЯЯЯ 368371, видане Овруцькою міською радою, на нерухоме майно домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м.Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. - позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Свято-Василівського жіночого монастиря звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 10 лютого 2025 року в справі № 906/661/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Розгляд апеляційної скарги здійснювати у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Оскільки апеляційна скарга надійшла без матеріалів справи, суд апеляційної інстанції витребував їх у Господарського суду Житомирської області.

10.03.2025 р. через систему «Електронний суд» представник Свято-Василівського жіночого монастиря подав до суду апеляційної інстанції доповнення до апеляційної скарги.

11.03.2025 р. матеріали справи №906/661/24 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025р. апеляційну скаргу Свято-Василівського жіночого монастиря на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. у справі №906/661/24 - залишено без руху. Запропоновано Свято-Василівському жіночому монастирю протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки: подати належні докази доплати судового збору в розмірі 2725,20 грн.

20.03.2025 р. через систему "Електронний суд" представник Свято-Василівського жіночого монастиря на виконання ухвали від 17.03.2025 р. про залишення апеляційної скарги без руху подав заяву про усунення недоліків, до якої долучив квитанцію про доплату судового збору.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Свято-Василівського жіночого монастиря на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. у справі №906/661/24, розгляд апеляційної скарги призначено на "17" квітня 2025 р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.

25.03.2025р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника Свято-Василівського жіночого монастиря про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.03.2025 заяву представника Свято-Василівського жіночого монастиря про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/661/24 - задоволено.

09.04.2025р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника Житомирської обласної військової адміністрації про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.04.2025 р. заяву представника Житомирської обласної військової адміністрації - Бовсунівської Анни Вікторівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/661/24 задоволено.

14.04.2025 р. Житомирська обласна військова адміністрація в систему «Електронний суд» сформувала відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити рішення Господарського суду Житомирської області по справі №906/661/24 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, 14.04.2025 р. до суду апеляційної інстанції від Житомирської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу представника Свято-Василівського жіночого монастиря на судове рішення у справі №906/661/24 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 у справі № 906/661/24 - без змін.

16.04.2025 р. представник Свято-Василівського жіночого монастиря, адвокат Юревич Ігор Вікторович, через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання, оскільки перебуває на лікарняному.

Також, 16.04.2025 р. до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання адвоката Українець Оксани Леонідівни, в якому вказано про те, що 16.04.2025 між Релігійною організацією «Свято-Василівський жіночий монастир» та Адвокатським об`єднанням «Юридичний аспект» укладено договір про надання правничої допомоги №16/04. У зв`язку з чим адвокат просить надати доступ до електронної справи №906/661/24 в підсистемі «Електронний суд» та відкласти розгляд справи на іншу дату.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.04.2025 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на "15" травня 2025 р. о 10:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 2(ВКЗ).

02.05.2025р. в системі "Електронний суд" була сформована заява представника Свято-Василівського жіночого монастиря про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2025 заяву представника Свято-Василівського жіночого монастиря - адвоката Юревича Ігоря Вікторовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/661/24 - задоволено.

У системі "Електронний суд" 13.05.2025р. та 14.05.2025р. були сформовані заяви представника Свято-Василівського жіночого монастиря про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 заяву представника Свято-Василівського жіночого монастиря - Українець Оксани Леонідівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/661/24 - задоволено.

15.05.2025 р. представник Овруцької міської ради подав до суду заяву про проведення засідання за відсутності учасника справи.

У судовому засіданні 15.05.2025 р. представники Свято-Василівського жіночого монастиря у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та надали додаткові пояснення по суті апеляційної скарги. Вважають, що рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просять скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. у справі №906/661/24 та прийняти нове, яким у позові відмовити повністю.

Прокурор та представник Житомирської обласної військової адміністрації заперечили доводи апеляційної скарги вважають, що рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. у справі №906/661/24 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представники Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, Виконавчого комітету Овруцької міської ради, Овруцької міської ради та Комунального підприємства "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації" у судове засіданні не прибули хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомленні належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради №82 від 23.03.2006 в частині оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час вул. Василівська), 2а в м. Овруч за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви прийнято з перевищенням повноважень, за відсутності рішення власника (уповноваженого державного органу) про зміну правового статусу державного майна, без дотримання вимог ст.18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", при дії тимчасової заборони на зміну форми власності на пам`ятки культурної спадщини, відтак це рішення не відповідає вимогам закону, порушує права власника майна, тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Господарський суд Житомирської області дійшов висновку, що в даному випадку свідоцтво про право власності від 12.06.2006, серії ЯЯЯ 368371 видане Овруцькою міською радою на нерухоме майно домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви також підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням наведеного, зважаючи на обґрунтованість вимоги про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності від 12.06.2006, серії ЯЯЯ 368371, виданого Овруцькою міською радою на нерухоме майно домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви, на підставі якого була проведена державна реєстрація прав, що свідчить про припинення речового права, суд дійшов висновку про ефективність обраного прокурором способу захисту, його відповідність змісту відповідного права і характеру його порушення, а отже суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені вимоги в частині скасування державної реєстрації права приватної власності за відповідачем-3 на спірне нерухоме майно є законними, обґрунтованими і також підлягають задоволенню.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи

Представник Свято-Василівського жіночого монастиря в апеляційній скарзі стверджує, що рішення Господарського суду Житомирської області від 10 лютого 2025 року в справі №906/661/24 є незаконним та необґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч.18 ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або в судовому порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Таким чином за приписами ч.18 ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» даний позов повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Предметом спірних правовідносин є об`єкт - домоволодіння жіночого монастиря, тому до позовних вимог позивачів застосовується загальна позовна давність у три роки, перебіг якої розпочався 23.03.2006 і, відповідно, закінчився 24.03.2009.

У свою чергу прокурор звернувся до суду з відповідним позовом 11.06.2024, тобто більше ніж через вісімнадцять років після укладення оспорюваного правочину і спливу позовної давності. Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Свято-Василівський собор це православний храм у місті Овручі, що знаходиться за адресою: вул. Василівська (Пролетарська), 2, м. Овруч, Коростенський район, Житомирська область. В Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, інформація про право власності на храм відсутня. Домоволодіння Овруцького жіночого монастиря, знаходиться за адресою: вул. Василівська (Пролетарська), 2-А, м. Овруч, Коростенський район, Житомирська область. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Овруцькою міською радою 12.06.2006 року, на підставі рішення виконавчого комітету.

Овруцької міської ради від 23.03.2006 року №82 зареєстровано право власності на домоволодіння жіночого монастиря за вказаною адресою. Власником є релігійна організація Свято-Василівський жіночий монастир Овруцької єпархії Української православної церкви (). Тобто, собор та домоволодіння монастиря знаходяться за різними юридичними адресами. Приміщення Свято-Василівський собору на праві власності не перебувають, їх утриманням займається Свято-Василівський жіночий монастир. За весь період існування Свято-Василівської церкви та монастирських приміщень будь-якої допомоги в утриманні та обслуговуванні даних будівель від держави не надходило, (що підтверджується доданими копіями трьох листів).

Копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2006, яка долучена до матеріалів позовної заяви, свідчить, що Свято-Василівському жіночому монастирю Овруцької єпархії Української православної церкви на праві власності належить домоволодіння жіночого монастиря, що свідчить про повернення Свято-Василівському жіночому монастирю Овруцької єпархії Української православної церкви пам`ятника архітектури - монастирських споруд. Оскільки, в списку пам`ятників архітектури УРСР рахувався саме комплекс і будь-які дані про його розділення відсутні, не виключено повернення і Василівської церкви. Під домоволодінням же розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Апелянт Свято-Василівський жіночий монастир - не мав і не міг мати можливості перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність спірного нерухомого майна, не вчинив жодних порушень, діяв правомірно та мав справедливі очікування. Відповідно відсутня одночасна наявність трьох складових правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, зокрема, недоведеність прокурором суспільного інтересу, а також пропорційності втручання, в той час як Відповідач покладався на легітимність добросовісних дій державного органу.

Крім того, приміщення Свято-Василівського жіночого монастиря не має ознак культової будівлі, так як йому не присвоювалися охоронні номери, як пам`яткам національного значення, так і як пам`яткам місцевого значення. Жодним документом приміщення монастиря не визнано пам`яткою архітектури місцевого значення. Відсутні будь-які докази передачі до сфери управління Житомирської ОВА спірних житлових та адміністративно-господарських будівель монастиря. Споруди монастиря не є об`єктом державної власності і відповідно Житомирська ОВА не може здійснювати контроль за цими об`єктами.

Також не існує жодного рішення державного органу про взяття під державну охорону пам`яток архітектури місцевого значення, що є обов`язковим при визначенні об`єкта культовою будівлею. Згідно листа Міністерства культури та інформаційної політики України від 03 травня 2024 року № 06/15/4032 Свято-Василівський жіночий монастир не занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, охоронний договір не укладався і охоронний номер не присвоювався. Вказаний Реєстр діє з моменту набрання чинності Закону України «Про охоронну культурної спадщини», тобто з 08 червня 2000 року.

Таким чином, укладенню охоронного договору передує повідомлення уповноваженого органу. Однак Свято-Василівському жіночому монастирю жодний орган державної влади будь-яких повідомлень про необхідність віднесення будівлі монастиря до культурної спадщини не направляв і з ініціативою укладення охоронного договору не звертався. Охоронний договір є правовою підставою віднесення об`єкта до категорії культурної спадщини.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, Житомирська обласна військова адміністрація у відзиві вказує, що предметом спору по справі № 906/661/24 є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності. Тобто, оскаржуються рішення і реєстраційні дії: рішення №82 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб»; свідоцтво від 12.06.2006 року про право власності ЯЯЯ 368371 на нерухоме майно-домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська,2а.

У постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 926/54/22 Верховний Суд зауважив, що спори щодо скасування державної реєстрації залежно від суб`єктного складу сторін належать до цивільної або господарської юрисдикції. Враховуючи вищевикладене, вважає, що дана категорія справ має розглядатися в порядку господарського судочинства

Про обставини вибуття спірного нерухомого майна з державної власності Житомирській обласній державній адміністрації (Житомирській обласній військовій адміністрації) стало відомо із повідомлення Коростенської окружної прокуратури від 26.04.2024 року. Житомирська обласна державна адміністрація (Житомирська обласна військова адміністрація) не була обізнана про прийняття виконавчим комітетом Овруцької міської ради рішення саме з моменту його прийняття, оскільки рішення приймалося без участі та згоди облдержадміністрації. (до подібних висновків дійшов Касаційний господарський суд у постанові від 01.10.2020 року по справі № 912/1672/18).

Керівник Коростенської окружної прокуратури повідомив листом Житомирську обласну державну адміністрацію (Житомирську обласну військову адміністрацію) про порушення її прав відповідачами, а у подальшому звернувся самостійно з позовом в інтересах держави в особі зазначеного органу.

Окрім цього, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України (далі -ЦКУ), власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Відповідно до відомостей КП «Коростенське МБТІ» за матеріалами інвентаризаційної справи встановлено, що по вул. Василівська (Пролетарська), 2 у м. Овруч розташована нежитлова будівля Свято-Василівського собору (церкви). Відомості щодо реєстрації прав відсутні. Однак, згідно інформації КП «Коростенське МБТІ» по вул.Василівській (Пролетарській), 2а в м. Овруч розташовані приміщення Свято-Василівського жіночого монастиря Овруцької Єпархії Української православної церкви, які включають наступні будівлі та споруди: основна будівля домоволодіння (приміщення) Свято-Василівського жіночого монастиря Овруцької Єпархії Української православної церкви; пральня, прохідна, кухня, кладова.

Проте, за загальними правилами приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватися не може. Приналежність наслідує долю головної речі.

Спірні монастирські споруди були побудовані для обслуговування головної речі будівлі Свято-Василівського собору (церкви) і пов`язані з ним спільним призначенням і є його приналежністю, тому і повинні слідувати за головною річчю.

Враховуючи вищевикладене, державна реєстрація права приватної власності на домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, буд. 2а, за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької Єпархії Української православної церкви є по суті державною реєстрацією права приватної власності на монастирські споруди корпус келій Василівського монастиря (охоронний номер 158).

Отже, вищезазначене рішення щодо оформлення права власності на спірне майно за Свято-Василівським жіночим монастирем та видача відповідного свідоцтва є такими, що прийняті та видані з порушенням законодавства: Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Пам`ятка архітектури національного значення Василівська церква та монастирські споруди у м. Овруч взяті на державний облік постановою Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 № 970, охоронний номер 158. Згідно з пунктом 3 розділу X «Прикінцеві положення Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, вважаємо, що судом першої інстанції було з`ясовано всі обставини по справі і ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Житомирська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошує, що вказана справа стосується законності набуття, реєстрації відповідачем права приватної власності на нерухоме майно - пам`ятку архітектури національного значення, за відсутності рішення власника (уповноваженого державного органу) про зміну правового статусу державного майна, без дотримання вимог ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», при дії тимчасової заборони на зміну форми власності на пам`ятки культурної спадщини. Відтак, даний спір за суб`єктним складом сторін, а також предметною ознакою підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Крім того, в даному випадку судом відкрито провадження у цій справі 01.07.2024, зміни (нова редакція) ч.18 ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» внесені Законом України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та набрали чинності 23.09.2024, тоді як прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» не містить жодних застережень стосовно судових справ, які вже перебувають у провадженні суду.

Звернення прокурора до суду в цих правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - захисту культурної спадщини, недопущення відчуження, втрати, руйнації об`єкта культурної спадщини національного значення.

Тому пред`явлення цього позову спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало, переслідує легітимну мету повернення у володіння держави - об`єкта культурної спадщини національного значення.

Водночас, суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, має конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вибутті майна державної власності - об`єкта культурної спадщини національного значення і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права Українського народу.

Відтак, останні позбавлені можливості володіння, користування та розпорядження належним державним майном - культурною спадщиною нації, а тому пред`явлення цього позову є адекватною реакцією на недоброчесну поведінку відповідачів, що вказує на законність втручання держави у приватну власність, наявність суспільного інтересу у заходах з припинення правопорушення та збереження балансу між суспільними інтересами та приватними інтересами відповідачів.

Крім того, що рішенням Житомирської обласної ради народних депутатів №321 від 20.11.1991 «Про реєстрацію статутів релігійних об`єднань, християнського братства «Філадельфія» і біблійної школи, передачу культових споруд і будівництво нових церков» комплекс споруд Овруцького жіночого монастиря, що становить архітектурну цінність передано відповідачу в безоплатне користування.

За вказаних обставин, твердження апелянта про те, що копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2006 свідчить про повернення Свято-Василівському жіночому монастирю пам`ятки архітектури - монастирських споруд, є помилковим.

Крім того, апелянтом не враховано, що свідоцтво про право власності (реєстраційне посвідчення) є документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином/рішенням на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто само по собі не породжує виникнення відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Слід зазначити, що порядок передачі державного майна у приватну власність передбачено положеннями Закону України «Про приватизацію державного майна».

Таким чином, передача комплексу споруд Овруцького жіночого монастиря, які становлять архітектурну цінність та є пам`яткою архітектури національного значення у власність відповідачу на час прийняття рішення Житомирською обласною радою народних депутатів було законодавчо унеможливлено.

Водночас, слід враховувати той факт, що спірне нерухоме майно з огляду на приналежність до пам`яток культури національного значення мало особливий режим використання та відчуження.

Безпідставними також є доводи апелянта, що охоронний договір є правовою підставою віднесення об`єкта до категорії культурної спадщини, а Свято-Василівському жіночому монастирю не повідомлялось про віднесення будівлі монастиря до об`єктів культурної спадщини національного значення та не пропонувалося укласти охоронний договір.

Зокрема, про статус спірного майна відповідачу було відомо з рішення Житомирської обласної ради народних депутатів № 321 від 20.11.1991 «Про реєстрацію статутів релігійних об`єднань, християнського братства «Філадельфія» і біблійної школи, передачу культових споруд і будівництво нових церков», яким зареєстровано статут черничої громади православного Овруцького жіночого монастиря та передано цьому релігійному об`єднанню в безоплатне користування комплекс споруд Овруцького жіночого монастиря, з додержанням правил охорони пам`яток вітчизняної історії та культури.

В той же час, у вільному доступі на офіційному вебсайті Верховної ради України оприлюднена постанова Ради Міністрів Української PCP від 24.08.1963 № 970 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української PCP» зі Списком пам`ятників архітектури УРСР.

Саме цією постановою Василівській церкві та монастирським спорудам надано статус пам`ятки архітектури національного значення та присвоєно охоронний номер 158.

Також інформація про наявність у пам`ятки архітектури національного значення «Василівська церква та монастирські споруди» відповідного статусу розміщена у вільному доступі на інтернет ресурсах в усіх загальнодоступних джерелах.

Вищезазначена оприлюднена інформація, належить до відкритої інформації, доступ до якої є відкритим, забезпечений безперешкодно, безоплатно та цілодобово. Водночас відповідачем не надано доказів, які б свідчили про наявність перешкод у вільному доступі до вказаної інформації.

Твердження апелянта про те, що обов`язку з укладання охоронного договору передував обов`язок повідомити відповідача про належність йому на праві власності об`єкта, що є пам`яткою, є безпідставними та такий обов`язок повідомлення не передбачений нормами Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (на час набуття пам`ятки у власність).

Обов`язок укладення охоронного договору покладається саме на власника пам`ятки, а не на орган охорони культурної спадщини, і саме власник повинен бути його ініціатором.

Підсумовуючи викладене, судом першої інстанції за результатами дослідження матеріалів справи, аналізу наявних у справі доказів та їх оцінки у сукупності, правильно встановлено всі обставини справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права та ухвалено обґрунтоване, законне рішення, яким задоволено позовні вимоги прокурора.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Овруцький Свято-Василівський жіночий монастир - діючий православний храм у місті Овручі, цінна давня археологічна, історико-архітектурна і сакральна пам`ятка міста та регіону. В основі монастирського ансамблю знаходиться Свято-Василівська церква, що разом із комплексом монастирських споруд, є пам`яткою архітектури національного значення.

Мурований храм святого Василія споруджено близько 1190 року князем Рюриком Ростиславичем на місці дерев`яної церкви, яку, за переказами, збудовано 997 року князем Володимиром Святославичем. Храм неодноразово зазнавав руйнувань.

У 1906 році було засновано жіночу громаду. Нинішня споруда - результат відновлення храму в 1907-1909 рр., виконаного за проектом відомого архітектора О.В. Щусєва (1873-1949 рр.). Всі надійні давні частини руїн храму було включено в нову кладку без змін, також збереглися фрагменти фресок 12 століття. Тоді ж за проектом архітектора В.Максимова збудовано двоповерховий корпус келій, трапезну та дзвіницю.

Споруди Василівського жіночого монастиря розташовані на південний схід від храму. Двоповерховий корпус келій, трапезну та дзвіницю виконано у формі псковської архітектури за проектом архітектора і художника ОСОБА_1 . Стилістика будівель келій відобразила тенденції в розвитку російської архітектури початку XX ст. з її пошуком архітектурно-просторового образу, характерного для національного зодчества.

У 1904 році Житомирське Володимиро-Василівське братство прийняло рішення про заснування при церкві Св.Василія жіночої чернечої обителі, яка б сприяла якнайшвидшій відбудові давньої святині. Жіноча община почала функціонувати з 1906 року, а 1910 року отримала статус монастиря.

У 1929 році монастир припинив діяльність. З приміщень монахині були відселені, а корпус з усіма будівлями був переданий військовій частині і використовувався як склад до 1934 року.

У 1934 році у вказаному корпусі був організований дитячий будинок, який проіснував до німецької окупації - червня 1941 року. В період німецької окупації 1941 року монастир відновив діяльність.

Церква Святого Василія і монастирські споруди, розташовані в Овручі за адресою вул. Василівська, 22, датовані XIІ-ХХ століття, є надзвичайно цінною і рідкісною історико-культурною пам`яткою. Архітектурний комплекс "Василівська церква та монастирські споруди" не занесений наразі до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, але перебуває на державному обліку як пам`ятка архітектури національного значення (постанова Ради Міністрів УРСР № 970 від 24.08.1963 р., ох. №158).

За визначенням сучасних науковців церква Святого Василя в Овручі є комплексною пам`яткою архітектури і монументального мистецтва другої половини XII ст. має беззаперечну історичну, архітектурну, археологічну, мистецьку, естетичну цінність, і, безумовно, має перебувати під охороною держави, і, відповідно - під наглядом фахівців-реставраторів, що підтверджується історичною довідкою Національної академії наук України Інституту історії України №123/204 від 07.05.2024 (т.1, а.с.108-113).

Відповідно до постанови Ради Міністрів Союзу PCP від 12.05.1946 №113034630 і постанови Ради Міністрів УРСР від 12.08.1946 № 1414-78 "Про православні монастирі" виконком Житомирської обласної ради трудящих своєю постановою від 06.09.1946 №1318 зобов`язав виконком Овруцької районної ради депутатів трудящих передати монастирю націоналізовані будівлі на території монастиря на орендних засадах (т.1, а.с.49-53).

Згідно з рішенням виконкому Житомирської обласної ради депутатів трудящих від червня 1959 року, на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 17.06.1959 №914-45, з 24.06.1959 Овруцький жіночий монастир закрито, земля, житловий 2-х поверховий корпус, священицький житловий будинок і Василівська церква із ведення монастиря вилучено (т.1, а.с.44). За п.2 указаного рішення виконкому Овруцької райради депутатів трудящих вилучені приміщення у монастиря, крім Василівської церкви, перебудували та переобладнати під дитячу лікарню.

У 1990 році відновлено богослужіння у Василівській церкві, а в подальшому відновлено жіночий монастир.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 №970 "Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української PCP" обліковується пам`ятка архітектури національного значення - Василівська церква і монастирські споруди (охоронний номер 158) ХІІ-ХХ ст., а саме Церква Св. Василія (охоронний номер 158) 1190-1909 рр., Корпус келій Василівського монастиря з дзвіницею (охоронний номер 158) 1907-1909 рр., м. Овруч, вул. Василівська, буд. 2 (т.1, а.с.104).

Рішенням Житомирської обласної ради народних депутатів № 321 від "Про реєстрацію статутів релігійних об`єднань, християнського братства "Філадельфія" і біблійної школи, передачу культових споруд і будівництво нових церков" зареєстровано статут черничої громади православного Овруцького жіночого монастиря та передано цьому релігійному об`єднанню в безоплатне користування комплекс споруд Овруцького жіночого монастиря, з додержанням правил охорони пам`яток вітчизняної історії та культури (т.1, а.с.81-83).

Державним комітетом України у справах релігій відповідно до свідоцтва про реєстрацію статуту релігійної організації №50 від 31.08.2004 затверджено статут Свято-Василівського жіночого монастиря Овруцької єпархії Української православної церкви, діяльність якого розповсюджується на територію м. Овруч, Житомирської області. Керівний орган релігійної організації розташований за адресою: 11101, Житомирська область, м.Овруч, вул. Пролетарська, 2 (дата державної реєстрації 20.11.1991, номер запису 0000311) (т.1, а.с.80).

В подальшому, на підставі протоколу зборів Духовного Собору Свято-Василівського жіночого монастиря м. Овруч "Про передачу нерухомого майна у власність монастиря м. Овруч, вул. Пролетарська 2а", 23.03.2006 виконавчим комітетом Овруцької міської ради прийнято рішення №82 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності у юридичних та фізичних осіб" та надано дозвіл на оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час Василівська), 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви (т.3, а.с.68-69,т.1, а.с.75-76).

На підставі вказаного рішення Овруцькою міською радою 12.06.2006 Свято-Василівському жіночому монастирю Овруцької єпархії Української православної церкви видано свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ 368371 на нерухоме майно - домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а (т.1, а.с.77, 135).

До Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 12.06.2006 за реєстраційним номером майна 15044976 внесено відомості, про реєстрацію домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, буд. 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької Єпархії Української православної церкви () на праві приватної власності. Підстава виникнення права власності: Свідоцтво про право власності, серії ЯЯЯ 368371, 12.06.2006 Овруцька міська рада, рішення виконкому від 23.03.2006 за №82 (т.1, а.с.36-37).

Враховуючи вище викладене, прокурор звернувся з позовною заявою ,в якій зазначив, що факт протиправної реєстрації права приватної власності на пам`ятку культурної спадщини національного значення - монастирські споруди Свято-Василівського жіночого монастиря, що розташовані по вул.Василівській, 2а у м. Овруч, Коростенського району, а також факт бездіяльності уповноважених органів щодо захисту інтересів держави стосовно цього майна.

Прокурор вказує, що передача комплексу споруд Овруцького жіночого монастиря, які становлять архітектурну цінність та є пам`яткою архітектури національного значення у власність відповідачу на час прийняття рішення Житомирською обласною радою народних депутатів було законодавчо унеможливлено, що свідчить про протиправність рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради № 82 від 23.03.2006. Доводить, що при прийнятті оспорюваного рішення Виконкомом не було враховано відсутність первинних документів, які б вказували на існування підстав для набуття права власності на спірний об`єкт, а також доказів створення цього майна, його набуття в установленому законом порядку, передачі спірного об`єкта з державної в приватну власність.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. - позов задоволено.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Серед способів захисту цивільних прав Цивільний кодекс України (ст. 21) визначає можливість оскарження у судовому порядку правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Стаття 19 Конституції України, положення ст.ст. 170, 172 ЦК України містять застереження, за яким вказані суб`єкти зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України для того, щоб їх рішення (волевиявлення) відповідало внутрішній волі власника - Українського народу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до положень ст.87 ЦК Української РСР (в редакції, чинній до проголошення незалежності України) соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій.

За статтею 87-1 ЦК Української РСР майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ст. 89 ЦК Української РСР державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.

На підставі постанови Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 № 506-ХІІ "Про захист суверенних прав власності Української РСР" до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна було установлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління, а також заборонено випуск і реалізацію акцій усіх державних підприємств, організацій та установ, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, розташованих на території України, фізичним та юридичним особам з-поза меж Української РСР.

Відповідно ст. ст. 2, 3 Закону Української РСР "Про власність" право власності в Українській РСР охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Кожен громадянин в Українській РСР має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Українській РСР виступає в таких формах: індивідуальна (особиста і приватна трудова), колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Суб`єктами права власності в Українській РСР визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Українська РСР створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.

Статтями 31, 32 Закону Української РСР "Про власність" було визначено, що до державної власності в Українській РСР належать загально - державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Згідно ст.34 Закону Української РСР "Про власність" загальнодержавну (республіканську) власність складають: майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради Української РСР та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, прикордонних і внутрішніх військ; оборонні об`єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв`язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток. У загальнодержавній (республіканській) власності може перебувати також інше майно, передане у власність Української РСР іншими державами, а також юридичними особами і громадянами.

Зокрема, об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності (ст. 35 вказаного Закону).

Кабінет Міністрів України постановою від 05.11.1991 №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" затвердив перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Згідно цього переліку у власність областей передано об`єкти, у тому числі у сфері культури, а саме передано: організації кіновідеопрокату, концертні організації, театри, музеї, бібліотеки, центри народної творчості, культури, дозвілля, будинки і палаци культури, клуби, парки культури та відпочинку, зоопарки, атракціонні містечка, культурно-освітні училища, училища та школи мистецтв, заклади підвищення кваліфікації працівників культури, культурно - спортивні та соціально-культурні комплекси, ремонтно-виробничі комбінати, інші місцеві підприємства, об`єднання, організації та установи, крім тих, що перебувають у відомчому підпорядкуванні.

До вказаного переліку не увійшли споруди - пам`ятки архітектури національного значення, що свідчить про те, що під час здійснення розмежування об`єктів між загальнодержавною та комунальною власністю всі споруди - пам`ятки архітектури національного значення, залишилися у державній власності.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Лише власникові надано, згідно зі ст. 319 ЦК України право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у т.ч. передавати його у власність іншій особі.

Згідно ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом.

Відповідно до Преамбули Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" від 13.07.1978 № 3600-ІХ, пам`ятки історії та культури є надбанням народу. Охорона пам`яток - важливе завдання державних органів і громадських організацій.

За змістом ст. 1 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, пов`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави тощо. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.

Статтею 6 Закону України "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" передбачено, що до пам`яток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать пам`ятки історії, пам`ятки археології, пам`ятки містобудування та архітектури, мистецтва тощо.

За приписами ст. 17 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", з метою організації обліку і охорони пам`яток історії та культури нерухомі пам`ятки поділяються на пам`ятки загальносоюзного, республіканського і місцевого значення. Віднесення пам`яток історії та культури до категорії пам`яток загальносоюзного, республіканського чи місцевого значення провадиться відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР.

Переліки пам`яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Частина 1 статті 21 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" визначала, що будинки і споруди, віднесені до пам`яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за погодженням з спеціально уповноваженими державними органами охорони пам`яток.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції 1991 року) культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, Північно-західний апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 37).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 69).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону №1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Отже, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону №1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.

Законом України "Про внесення доповнень і змін до Закону Української PCP "Про свободу совісті та релігійні організації" № 3795-12 від 20.11.1991 у статті 17 у частині другій слова "виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР" замінено словами "обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим".

За таких обставин, держава в особі органів, визначених статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" є власником культових будівель і майна, а в контексті ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" державним органом, який реалізовує правомочності держави є Житомирська обласна державна адміністрація.

Згідно з п.26 ч. 2 ст.15 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.8 ст. 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування.

Таким чином, ураховуючи набуття Житомирською обласною державною адміністрацією статусу військової та продовження дії воєнного стану в Україні, уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Житомирська обласна військова адміністрація.

За ст. 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад.

Згідно з пунктом 1 Положення "Про Міністерство культури та інформаційної політики України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 № 885 (далі - Положення №885), Міністерство культури та інформаційної політики України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МКІП є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури, державної мовної політики, популяризації України у світі, державного іномовлення, інформаційного суверенітету України (у частині повноважень з управління цілісними майновими комплексами державного підприємства "Мультимедійна платформа іномовлення України та Українського національного інформаційного агентства "Укрінформ") та інформаційної безпеки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах відновлення та збереження національної пам`яті, мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей.

Міністерство культури та інформаційної політики України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, серед іншого, формування та реалізацію державної політики у сферах культури, охорони культурної спадщини тощо.

Отже, саме на Міністерство культури та інформаційної політики України покладено обов`язок захисту інтересів держави у правовідносинах щодо здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням об`єктів культурної спадщини.

Оскільки указаний спір стосуються набуття права приватної власності на об`єкт культурної спадщини національного значення, указаний позов прокурором пред`являється в інтересах Міністерства культури та інформаційної політики України.

26.04.2024 Коростенська окружна прокуратура надіслала до Житомирської обласної військової адміністрації та Міністерства культури та інформаційної політики України повідомлення, порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" №52/2-4435вих-24 та №52/2-4434вих24, в яких повідомила про встановлені порушення вимог законодавства та що у випадку невжиття заходів до усунення вищевказаних порушень самостійно, органи прокуратури звертатимуться з позовною заявою про усунення перешкод державі в особі Житомирської військової адміністрації у здійснені права користування та розпорядження державним майном шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності на домоволодіння жіночого монастиря; визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради від 23.03.2006 №82; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 12.06.2006 на домоволодіння жіночого монастиря за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви (т.1, а.с.114-127).

У відповідь на вказаний лист, Міністерство культури та інформаційної політики України у листі № 06/15/4198-24 від 08.05.2024 повідомило, що підтримує необхідність звернення до суду органів прокуратури (т.1, а.с.130).

Житомирська обласна військова адміністрація листом від 13.05.2024 №3055/2-24/31 зазначила про відсутність коштів по сплаті судового збору на реалізацію заходів Обласної програми охорони та збереження культурної спадщини Житомирської області на 2023-2024 роки (т.1, а.с.128-129).

Суд враховує, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко невизначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, яка може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. При цьому Основним Законом України (статті 13, 23, 41, 43, 89 та 95) передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.

Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси, тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави.

У даному випадку, нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави (територіальної громади) і є, власне, тим виключним випадком, який відповідно до вимог ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" покладає на органи прокуратури обов`язок взяти на себе субсидіарну роль у здійсненні представництва інтересів держави в суді, шляхом зверненням до суду з вказаною позовною заявою.

Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - захисту культурної спадщини, недопущення відчуження, втрати, руйнації об`єкта культурної спадщини національного значення.

Враховуючи те, що Міністерство культури та інформаційної політики України та Житомирська обласна військова адміністрація не вживали належних заходів щодо їх усунення, визначені у повідомленні від 26.04.2024 №52/2-4435вих-24 та №52/2-4434вих24, суди дійшли до висновку, що керівник окружної прокуратури, дотримавшись вимог ст.23 Закону України "Про прокуратуру", правомірно звернувся з позовом до суду.

Щодо суті позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 №970 "Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української PCP" обліковується пам`ятка архітектури національного значення - Василівська церква і монастирські споруди (охоронний номер 158) ХІІ-ХХ ст., а саме Церква Св. Василія (охоронний номер 158) 1190-1909 рр., Корпус келій Василівського монастиря з дзвіницею (охоронний номер 158) 1907-1909 рр., м. Овруч, вул. Василівська, буд. 2.

В Переліку пам`яток культурної спадщини, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією національного значення, який є додатком до наказу Міністерства культури України №501 від 27.06.2019, за номером 17 значиться Василівська церква та монастирські споруди за адресою м.Овруч, вул.Василівська, 2 - пам`ятка архітектури ХІІ-ХХ століття.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції 1991 року) культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР.

Таким чином, законодавством передбачено механізм надання у користування або передачу у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державної власністю за радянських часів, шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади.

Рішенням Житомирської обласної ради народних депутатів № 321 від 20.11.1991 "Про реєстрацію статутів релігійних об`єднань, християнського братства "Філадельфія" і біблійної школи, передачу культових споруд і будівництво нових церков" зареєстровано статут чернечої громади православного Овруцького жіночого монастиря та передано цьому релігійному об`єднанню в безоплатне користування комплекс споруд Овруцького жіночого монастиря, що становить архітектурну цінність з додержанням установлених правил охорони пам`яток вітчизняної історії та культури (т.1, а.с.81-83).

Вказаним рішенням спірне майно передавалось саме в безоплатне користування, а не повернуто у власність Свято-Василівського жіночого монастиря. Це рішення ніким не оспорено, не визнано недійсним і не скасовано.

Судами не встановлено обставин прийняття уповноваженими на те державними органами будь-яких інших рішень щодо передачі (повернення) Свято-Василівського жіночого монастиря у приватну власність комплексу споруд Овруцького жіночого монастиря.

Більш того, порядок передачі державного майна у приватну власність передбачено положеннями Закону України "Про приватизацію державного майна".

Згідно з п.2 ст.5 цього Закону приватизації не підлягали національні культурні та історичні цінності та об`єкти, що мають загальнодержавне значення. До об`єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться, зокрема, об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення. Як вже було зазначено, відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 № 970 "Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР" державою взято на облік та охорону пам`ятку архітектури національного значення - Василівську церкву і монастирські споруди (охоронний номер 158) XII-ХХ ст.

Статтею 16 Закону України "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" № 3600-IХ від 13 липня 1978 року передбачено що пам`ятки історії та культури, незалежно від того, в чиїй вони власності перебувають, підлягають державному облікові.

Відповідно до п.3 Розділу Х "Прикінцеві положення" Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР "Про охорону використання пам`яток історії та культури", визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів наголошує на тому, що спірне нерухоме майно з огляду на приналежність до пам`яток культури національного значення мало особливий режим використання та відчуження.

Набрання чинності Законом України "Про охорону культурної спадщин", який замінив Закон УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії культури" у врегулюванні питань, пов`язаних з пам`ятками історії та культури, не призвело до скасування охоронюваного статусу об`єктів культурної спадщини. Отже, Василівська церква та монастирські споруди охороняються Законом України "Про охорону культурної спадщини".

Таким чином, передача комплексу споруд Овруцького жіночого монастиря, які становлять архітектурну цінність та є пам`яткою архітектури національного значення у власність Свято-Василівського жіночого монастиря на час прийняття рішення Житомирською обласною радою народних депутатів було законодавчо унеможливлено.

Проте, виконавчим комітетом Овруцької міської ради 23.03.2006 року прийнято рішення №82 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності у юридичних та фізичних осіб", відповідно до якого на підставі протоколу зборів Духовного Собору Свято-Василівського жіночого монастиря м. Овруч Житомирської області від 27.10.1991 року про передачу нерухомого майна у власність монастирю, м.Овруч, вул.Пролетарстка, 2а, надано дозвіл на оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час вул. Василівська), 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви (т.3, а.с.68-69,т.1, а.с.75-76).

Згідно з ч. 3 ст. 24, ст.ст. 25,59 Закону України "Про місцеве самоврядування", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Правовою підставою для прийняття виконавчим комітетом Овруцької міської ради Житомирської області рішення №82 від 23.03.2006 вказано Протокол зборів Духовного Собору Свято-Василівського жіночого монастиря м.Овруча Житомирської області від 27.10.1991 року про передачу нерухомого майна у власність монастирю, м.Овруч, вул. Пролетарська, 2-а (т.1, а.с.75-76). Такий, Протокол сторонами до матеріалів справи не надано.

При цьому, суди наголошують на тому, що Протокол зборів Духовного Собору Свято-Василівського жіночого монастиря м.Овруча Житомирської області від 27.10.1991 року про передачу нерухомого майна у власність монастирю, м.Овруч, вул. Пролетарська, 2-а не є правовою підставою виникнення права власності на культове майно в силу імперативних вимог ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Зазначений Протокол жодним чином не впливає на правовідносини власності та не створює законодавчих підстав для зміни власника на майно, оскільки такий протокол не є тим правовстановлюючим документом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються відносини власності.

За наведених обставин, при прийнятті оспорюваного рішення виконавчим комітетом Овруцької міської ради не враховано відсутність первинних документів, які б вказували на існування підстав до набуття приватної права власності на спірний об`єкт, доказів створення цього майна, його набуття в установленому законом порядку, передачі спірного об`єкта з державної в приватну власність.

Суди також приймає до уваги, що при прийнятті оспорюваного рішення відповідачем-1 не було і враховано те, що спірне майно є загальнодержавною власністю, і саме держава в особі уповноважених органів є титульним володільцем спірного майна в силу закону і може ним розпоряджатися.

За інформацією представника під час розгляд у справи у суді першої інстанції Міністерства культури та стратегічних комунікацій, під час розгляд у справи у суді першої інстанції, до останнього жодні повідомлення про зміну форми власності пам`ятки національного значення не надходили, що є прямим порушенням ст.18 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Водночас, відповідно до статті 1 Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", який набрав чинності 23.02.2005 і діяв до 17.10.2008 включно, заборонено приватизацію пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини" було встановлено тимчасову заборону на зміну форми власності пам`яток культурної спадщини.

Тому на час прийняття рішення виконавчим комітетом Овруцької міської ради на Василівську церкву та монастирські споруди також поширювалась заборона на вибуття з державної власності як пам`ятки культурної спадщини, відповідно до Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини".

Відповідне правове регулювання було доступним і зрозумілим. Воно не допускало жодної можливості до 17.10.2008 включно набути з державної чи комунальної власності у приватну власність пам`ятку культурної спадщини ні за чинним законом, ні тим більше у непередбачений ним спосіб, зокрема на підставі рішення зборів Духовного Собору Свято-Василівського передого монастиря м. Овруч, якому останнє на праві власності не належало. Жодних правовстановлюючих документів на зареєстроване на праві приватної власності домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м.Овруч, вул. Пролетарська, 2а як збори Духовного Собору Свято-Василівського жіночого монастиря м.Овруч так і сам Свято-Василівський жіночий монастир Овруцької єпархії Української православної церкви до виконавчого комітету Овруцької міської ради не надали.

Стаття 19 Конституції України та положення ст.ст.170, 172 ЦК України містять застереження, за яким вказані суб`єкти зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України для того, щоб їх рішення (волевиявлення) відповідало внутрішній волі власника - Українського народу.

Незаконне рішення суб`єкта владних повноважень передусім порушує права дійсного власника такого майна, адже не відповідає його волі, свавільно позбавляє власника його речових прав та засновує цивільне правовідношення на недобросовісності, що безумовно є хибою (пороком) такого рішення. Так, Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 02.11.2016 у справі №6-2161ц16, від 23.11.2016 у справі №3-1058гс16 так і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.12.2018 у справі №522/2110/15-ц зазначав, що воля власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Наведений спосіб захисту прямо передбачений цивільним законодавством, є ефективним з огляду на правову природу таких рішень, що поєднують у собі публічно-правові та приватно-правові елементи, а також на правові наслідки їх реалізації, які не завжди вичерпуються фактом укладення правочину чи відповідної реєстрації речового права.

Питання визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-и (п.п. 33 та 34) та постанові від 07.11.2018 №488/5027/14 (п.п. 25-28), у яких суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого всупереч вимогам закону, із урахуванням фактичних обставин може вважатися належним способом захисту порушеного цивільного права, який передбачено ст. 16 ЦК України. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 83) вказано, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення направлене не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

Нескасований (не визнаний недійсним) акт породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного акта.

Так, прийняттям оспорюваного рішення орган місцевого самоврядування позбавив державу можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом культурної спадщини національного значення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зміна форми власності, в тому числі шляхом передачі його у власність Свято-Василівського жіночого монастиря, за відсутності рішення (волевиявлення) уповноважених органів, є протиправним, а спірне майно вибуло з власності держави поза її волею.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта культурної спадщини, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об`єкт вибув із державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (постанова Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі №916/2129/15).

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оскільки оспорюване рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради №82 від 23.03.2006 в частині оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час вул. Василівська), 2а в м. Овруч за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви прийнято з перевищенням повноважень, за відсутності рішення власника (уповноваженого державного органу) про зміну правового статусу державного майна, без дотримання вимог ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", при дії тимчасової заборони на зміну форми власності на пам`ятки культурної спадщини - це рішення не відповідає вимогам закону, порушує права власника майна, тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Крім вище викладеного, вбачається, що прокурором також було заявлено вимогу про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності від 12.06.2006, серії ЯЯЯ 368371 виданого Овруцькою міською радою на нерухоме майно домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м.Овруч, вул. Пролетарська, 2а Свято-Василівському жіночому монастирю Овруцької єпархії Української православної церкви.

Порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно на час виникнення спірних правовідносин регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (далі - Положення).

Пунктом 6.1 вище зазначеного Положення передбачено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: а) місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об?єкти нерухомого майна.

На підставі рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради №82 від 23.03.2006 Овруцькою міською радою 12.06.2006 Свято-Василівському жіночому монастирю Овруцької єпархії Української православної церкви видано Свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ 368371 на нерухоме майно - домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а (т.1, а.с.77, 135).

Відновленням становища, яке існувало до порушення, в обставинах конкретного спору може вважатись і визнання недійсними свідоцтва про право власності, так як такі свідоцтва посвідчують право власності і невизнання їх недійсними істотно утруднює, навіть унеможливлює захист порушених прав особи, яка звернулась до суду з відповідним позовом, адже їх чинність як правовстановлюючих документів залишає відносини зацікавлених осіб у стані правової невизначеності.

Свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна (додаток 1 до п. 2.1 Положення).

З урахуванням наведеного, спір про скасування свідоцтва про право власності має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на будівлі іншою особою, за якою зареєстровано одноосібне право щодо спірного майна.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання.

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 915/1844/18 Верховний суд, відхиляючи посилання на неправильно обраний позивачем спосіб захисту, зокрема зазначив, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких, згідно зі статтею 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", провадиться державна реєстрація права власності, яке вони посвідчують, а визнання недійсним і скасування свідоцтв про право власності на майно має на меті захист прав позивача на земельну ділянку, на якій це майно розміщене з порушенням положень закону.

Таким чином, Свідоцтво про право власності від 12.06.2006, серії ЯЯЯ 368371 видане Овруцькою міською радою на нерухоме майно домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви підлягає визнанню недійсним і скасуванню як підстава виникнення права власності і як наслідок визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Овруцької міської ради від 23.03.2006 № 82 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності у юридичних та фізичних осіб" в частині прийняття рішення про оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час вул. Василівська), 2а в м. Овруч за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви.

Враховується також, що матеріалами справи підтверджується, що Овруцька міська рада під час розгляду справи у суді першої інстанції визнала позов прокурора, про що зазначила в заяві від 18.07.2024.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності на домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 15044976), суди враховують наступне.

Згідно з інформацією Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, буд. 2а зареєстровано за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької Єпархії Української православної церкви () на праві приватної власності.

Указані відомості внесені 12.06.2006 за реєстраційним номером майна 15044976. Підстава виникнення права власності: Свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ 368371, 12.06.2006 Овруцька міська рада, рішення виконкому від 23.03.2006 за №82.

Відповідно до відомостей КП "Коростенське МБТІ" за матеріалами інвентаризаційної справи встановлено, що по вул. Василівська (Пролетарська), 2 у м. Овруч розташована нежитлова будівля Свято-Василівського собору (церкви); відомості щодо реєстрації прав відсутні. Однак, згідно з інформацією КП "Коростенське МБТІ" по вул. Василівській (вул.Пролетарській), 2а в м. Овруч розташоване домоволодіння Свято-Василівського жіночого монастиря Овруцької Єпархії Української православної церкви.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно с офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами й одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Так, у постанові від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою.

При цьому скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є належним та ефективним способом захисту позивачем своїх прав та інтересів (постанови Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 902/858/15 (902/310/21), від 07.12.2022 у справі 924/144/20, від 31.01.2023 у справі № 924/504/20).

Слід зазначити, що згідно з п. 5 р. V Прикінцевих положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (на час вчинення реєстраційної дії) до створення єдиної системи органів реєстрації прав реєстрація об`єктів нерухомості проводилось комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), п. 1.13. визначав, що реєстрація прав проводиться в такому порядку: приймання й перевірка документів, поданих для реєстрації прав власності на нерухоме майно; установлення відсутності підстав для відмови в реєстрації прав; прийняття рішення про реєстрацію прав власності або про відмову в реєстрації прав; унесення записів до Реєстру прав; учинення написів на правовстановлювальних документах; видача витягів із Реєстру прав про реєстрацію прав.

Згідно з п.3.6 Тимчасового Положення реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації об`єкта, права щодо якого підлягають реєстрації.

Пунктом 3.8. унормовано, що після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав (додаток 7), видається витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа та містить: реєстраційний номер нерухомого майна; адресу (місцезнаходження) нерухомого майна; призначення (назву) нерухомого майна; підстави виникнення чи припинення права власності; особливі позначки реєстратора (дані, у разі їх наявності, про самовільно збудовані, прибудовані чи реконструйовані об`єкти, про накладення арешту, про перебування майна у податковій заставі тощо); відомості про власника (власників); дату видачі витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно; прізвище, ім`я, по батькові реєстратора; підпис реєстратора; підпис начальника БТІ або уповноваженої ним особи. Зазначений витяг скріплюється печаткою БТІ Разом із витягом власнику (власникам) або уповноваженій особі повертаються правовстановлювальні документи.

Водночас, відомості (назва) щодо зареєстрованого спірного нерухомого майна відсутні.

Так, 23.03.2006 виконавчим комітетом Овруцької міської ради прийнято рішення № 82 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності у юридичних та фізичних осіб" та надано дозвіл на оформлення права власності на приміщення по вул. Пролетарській (на даний час Василівська), 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви. Тоді як, до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно внесено відомості про домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, буд. 2а, яке належить Свято-Василівському жіночому монастирю Овруцької Єпархії Української православної церкви.

Слід зазначити, що згідно з п.3 Тимчасового положення у реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; не проведено інвентаризаційних робіт або вони проведені не тим БТІ, яке здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

За інформацією КП "Коростенське МБТІ" технічна інвентаризація домоволодіння жіночого монастиря по вул. Василівській (Пролетарській) 2а проводилась лише 21.03.2018.

Відповідно до відомостей КП "Коростенське МБТ" за матеріалами інвентаризаційної справи встановлено, що по вул. Василівська (Пролетарська), 2 у м. Овруч розташована нежитлова будівля Свято-Василівського собору (церкви). Відомості щодо реєстрації прав відсутні.

Однак, згідно з інформацією КП "Коростенське МБТ" по вул. Василівській (Пролетарській), 2а в м.Овруч розташовані приміщення Свято-Василівського жіночого монастиря Овруцької Єпархії Української православної церкви, які включають наступні будівлі та споруди: основна будівля домоволодіння (приміщення) Свято-Василівського жіночого монастиря Овруцької Єпархії Української православної церкви; пральня, прохідна, кухня, кладова.

Суди враховують, що приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому є залежною від головної речі і має допоміжний статус.

За загальними правилами приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі. І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне призначення, приналежність -допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна річ утворює одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

Отже, в силу приписів наведеної норми, різнорідні речі утворюють єдине ціле, яке передбачає використання їх по загальному призначенню, вони розглядаються як одна річ. Дії, угоди, укладені з приводу складної речі, розповсюджуються на всі її складові частини.

Спірні монастирські споруди були побудовані для обслуговування головної речі - будівлі Свято-Василівського собору (церкви) і пов`язані з ним спільним призначенням, отже, є його приналежністю і повинні завжди слідувати за головною річчю.

Згідно з Довідки про монастир від 1946 року, монастир заснований в 1903 році при Свято-Василівському храмі. Зокрема, у 1911 році у 80 метрах від Свято Василівського храму був побудований камінний 2 поверховий корпус з 14 кімнатами. Монастир також мав господарські будівлі: 2 камінних сарая, 2 дерев`яних сараї, кухню тимчасову з пральнею. Саме вказані об`єкти і складали монастирські споруди по вул. Пролетарській, 2 у м. Овруч, що підтверджується генеральним планом (схема) 1947 року та матеріалами інвентаризаційної справи, проведеної 1947 року.

З урахуванням наведеного, державна реєстрація права приватної власності на домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, буд. 2а, за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької Єпархії Української православної церкви є державною реєстрацію права приватної власності на монастирські споруди - корпус келій Василівського монастиря (охоронний номер 158).

Зважаючи на факт визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності від 12.06.2006, серії ЯЯЯ 368371, виданого Овруцькою міською радою на нерухоме майно домоволодіння жіночого монастиря за адресою: Житомирська область, Овруцький район, м. Овруч, вул. Пролетарська, 2а за Свято-Василівським жіночим монастирем Овруцької єпархії Української православної церкви, на підставі якого була проведена державна реєстрація прав, що свідчить про припинення речового права, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про ефективність обраного прокурором способу захисту, його відповідність змісту відповідного права і характеру його порушення. Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлені вимоги в частині скасування державної реєстрації права приватної власності за Свято-Василівським жіночим монастирем на спірне нерухоме майно є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.

При цьому апеляційним судом враховано, що наявність указаного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт культурної спадщини національного значення є перешкодою для реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт.

Поряд з цим апеляційний суд відзначає, що втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

У цьому випадку, на переконання колегії суддів, дотримано вимоги пропорційності повернення спірного майна - пам`ятки архітектури національного значення, легітимній меті застосування такого обмеження права на мирне володіння майном, оскільки в силу об`єктивних, видимих природних властивостей та історичних подій пам`ятки культурної спадщини, розташованої в м.Овруч, відповідач-3 не міг не знати про її віднесення до реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятки архітектури національного значення. Ознайомившись зі змістом законодавства щодо охорони і використання пам`яток історії та культури, відкритими історичними даними і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність монастирські споруди Свято-Василівського жіночого монастиря, відповідач-3 міг і повинен був знати про те, що зазначена культурна пам`ятка належить до пам`яток архітектури національного значення і перебуває під особливою охороною держави.

Судами враховується, що звернення прокурора із цим позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності існування пам`ятки архітектури національного значення, її належне використання, а також на захист суспільних інтересів і права власності на неї Українського народу, оскільки пам`ятки архітектури національного значення, незалежно від форм власності території, на яких вони розташовані, є державною власністю і не могли передаватися у будь-яку іншу власність в силу ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Безпідставними також є доводи скаржника щодо відсутності трьох складових правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, зокрема недоведеність прокурором суспільного інтересу, а також пропорційності втручання в право власності.

Зокрема, змісту норм Конвенції та Першого протоколу до неї, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Так, ст.1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач був достовірно обізнаним, що відповідно до рішення Житомирської обласної ради народних депутатів №321 від 20.11.1991 «Про реєстрацію статутів релігійних об`єднань, християнського братства «Філадельфія» і біблійної школи, передачу культових споруд і будівництво нових церков» комплекс споруд Овруцького жіночого монастиря надано саме у безоплатне користування з додержанням правил охорони пам`яток вітчизняної історії та культури.

Спірне майно - пам`ятка архітектури національного значення, тому в силу об`єктивних, видимих природних властивостей та історичних подій навколо указаної пам`ятки культурної спадщини, відповідач мав знати про її цінність, значення та особливий порядок набуття її у власність та користування.

Відтак звернення прокурора до суду в цих правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - захисту культурної спадщини, недопущення відчуження, втрати, руйнації об`єкта культурної спадщини національного значення.

Тому пред`явлення цього позову спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало, переслідує легітимну мету повернення у володіння держави - об`єкта культурної спадщини національного значення.

В апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що в даному випадку прокурором подано позовну заяву з пропуском строку позовної давності. На вказаний довід колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див. mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96)).

Враховуючи правовий режим спірного майна, яке перебуває у власності Свято-Василівського жіночого монастиря - монастирські споруди Свято-Василівського жіночого монастиря, у даному спорі пред`являється негаторний позов відповідно до ст. 391 ЦК України.

Оскільки неправомірне володіння Свято-Василівським жіночим монастирем спірними монастирськими спорудами Свято-Василівського жіночого монастиря носить триваючий характер, позов прокурора є негаторним, а тому строк позовної давності до таких вимог не може бути застосований.

Також, в апеляційній скарзі представник Свято-Василівського жіночого монастиря наголошує на тому, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Однак, колегія суддів критично оцінює вказаний довід та наголошує на тому, що, відповідно до п.6 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Дана справа стосується законності набуття, реєстрації відповідачем права приватної власності на нерухоме майно - пам`ятку архітектури національного значення, за відсутності рішення власника (уповноваженого державного органу) про зміну правового статусу державного майна, без дотримання вимог ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», при дії тимчасової заборони на зміну форми власності на пам`ятки культурної спадщини.

Відтак, даний спір за суб`єктним складом сторін, а також предметною ознакою підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги прокурора є такими, що підлягають задоволенню.

Відтак, місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Таким чином, у апеляційній скарзі Свято-Василівського жіночого монастиря не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Свято-Василівського жіночого монастиря на рішення Господарського суду Житомирської області від 10.02.2025 р. у справі №906/661/24 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/661/24 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "23" травня 2025 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.