СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Харків Справа № 917/530/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.

за участю секретаря судового засідання Андерс О.К.

з участю представників:

від ОСОБА_1 - Костюченка П.О.,ордер серії ВІ від 08.05.2025 № 1300432;

від ТОВ Агрофірма ЧБГ- не з`явився;

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (вх.№727П/2) ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 у справі №917/530/25 (повний текст ухвали складено та підписано 20.03.2025 суддею Тимощенко О.М. у приміщенні Господарського суду Полтавської області) за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (вх. № 549/25 від 18.03.2025 року) про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

18.03.2025 до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову до подання позовної заяви (вх. № 549/25), в якій він просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- заборони Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (, 37233, Полтавська обл., Миргородський район, село Піски, вул. Каденюка Леоніда, будинок 34) відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно;

- заборони Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (, 37233, Полтавська обл., Миргородський район, село Піски, вул. Каденюка Леоніда, будинок 34) відчуження рухомого майна;

- накласти арешт на грошові кошти належні Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (, 37233, Полтавська обл., Миргородський район, село Піски, вул. Каденюка Леоніда, будинок 34), які знаходяться на всіх рахунках цього товариства у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову 100 801 000 грн.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 у справі №917/530/25 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 (вх. № 549/25 від 18.03.2025 року) про забезпечення позову до подання позовної заяви.

В обґрунтування ухвали суд послався на те, що, враховуючи принципи співмірності та адекватності заходів забезпечення позову, збалансованості інтересів учасників провадження, відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ АФ "ЧБГ" відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно; заборони ТОВ АФ "ЧБГ" відчуження рухомого майна; накладення арешту на грошові кошти належні ТОВ АФ "ЧБГ", які знаходяться на всіх рахунках цього товариства у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову 100 801 000 грн.

Зокрема, суд зазначив, що наявні у справі докази не дають можливості достовірного встановлення вартості чистих активів Товариства станом на розрахункову дату та зобов`язань ТОВ АФ "ЧБГ", а отже і вартості частини майна Товариства, що підлягає виплаті при виході учасника з Товариства, відтак будь-який висновок про таку вартість був би передчасним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти належні ТОВ АФ "ЧБГ", які знаходяться на всіх рахунках цього Товариства у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми 100 801 000 грн, а заявляючи вимогу про заборону ТОВ АФ "ЧБГ" відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно, а також заборону відчуження рухомого майна, заявник не врахував співвідношення прав (інтересів), про захист яких просив, з вартістю майна, яке підлягає забороні відчуження, чи майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії, враховуючи при цьому те, що заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.

При цьому суд зазначив, що заявник належними чином не довів необхідність вжиття наведених ним заходів забезпечення позову через призму утруднення чи унеможливлення в подальшому виконання рішення суду у разі задоволення позову, що є важливим аспектом при вирішенні питання про необхідність вжиття будь яких заходів забезпечення, враховуючи те, що з наданих заявником доказів (витягів з ЄДРЮОФОПГФ відносно ТОВ АФ "ЧБГ" станом на 27.11.2023 та станом на 22.11.2023 , а також відносно ТОВ АФ "ЗОРЯ-АГРО" станом на 03.10.2023 року та на 25.02.2025 року, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №417024555 та №417026302) хоча і вбачається відчуження ТОВ АФ "ЧБГ" частини майна, однак дані обставини не свідчать про вчинення Товариством дій, спрямованих саме на ухилення від виконання сплати боргу, оскільки з неї не вбачається те, що розмір чистих активів Товариства було зменшено, з огляду на те, що договір купівлі-продажу є відплатним. Водночас, суд зазначив, що реалізація нерухомого майна, метою якої є поповнення обігових коштів, покращує платоспроможність боржника, а також може слугувати меті інтенсифікації виробництва товарів, а припущення заявника не співмірні з негативними наслідками, до яких може призвести накладення запропонованих заходів забезпечення позову і за таких умов їх застосування призведе до безпідставного обмеження прав відповідача.

Крім того, суд звернув увагу на те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити заявник, прямо впливають на права та інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які відповідно до витягу з ЄДРЮОФОПГФ станом на 22.11.2023 є засновниками Товариства, а також вказав на те, що забезпечення позову може стати наслідком ускладнення досягнення відповідачем мети його діяльності та збитків (здійснює діяльність в галузі сільського господарства (вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основних), вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів тощо).

28.03.2025 через систему "Електронний суд" ОСОБА_1 подав на зазначену ухвалу до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при її постановленні норм процесуального права, просить цю ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (, 37233, Полтавська обл., Миргородський район, село Піски, вул. Каденюка Леоніда, будинок 34) відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (, 37233, Полтавська обл., Миргородський район, село Піски, вул. Каденюка Леоніда, будинок 34) відчуження рухомого майна; накласти арешт на грошові кошти належні Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "ЧБГ" (, 37233, Полтавська обл., Миргородський район, село Піски, вул. Каденюка Леоніда, будинок 34), які знаходяться на всіх рахунках цього товариства у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову 100 801 000 грн.

Згідно з протоколом системи автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2025 для розгляду судової справи № 917/530/25 було сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 про забезпечення позову у справі №917/530/25 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ЧБГ на 15.05.2025 о 15:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, зокрема, те, що суд в обґрунтування оскаржуваної ухвали безпідставно послався на недоведеність заявником вартості частини майна Товариства, що підлягає виплаті при виході з Товариства, оскільки вказана обставина стосується суті спору, в той час як зі змісту статті 136 Господарського процесуального кодексу України не вбачається, що передумовою для забезпечення позову є обгрунтованість позовних вимог.

Також скаржник зазначив про безпідставне неврахування судом першої інстанції обґрунтованого припущення заявника, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на час пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду. При цьому скаржник зазначив, що господарський суд першої інстанції, погодившись ,що ТОВ «ЧБГ» здійснило відчуження частини майна після настання строку для розрахунків з учасником, який вийшов із Товариства, одночасно зазначив нічим не підтверджені висновки про недоведеність впливу такого відчуження на зменшення розміру чистих активів Товариства, зазначивши, що реалізація нерухомого майна, метою якого є поповнення обігових коштів, покращує платоспроможність боржника, а також має слугувати меті інтенсифікації виробництва товарів.

При цьому скаржник зазначив те, що суд, вказуючи про ненадання заявником доказів того, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду, вимагав від заявника дотримання завищених стандартів доказування, не врахувавши висновку викладеного в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 щодо того, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Також скаржник зазначив про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо того, що заборона відчуження нерухомого майна буде перешкоджати господарській діяльності відповідача, що суперечить правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21, згідно з якою виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості, а заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову і при цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Крім цього скаржник зазначив, що, звернувши увагу заявника на відсутність пропозиції щодо зустрічного забезпечення, суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 904/661/19, від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, згідно з якою за змістом положень ч. 4 статті 141 Господарського процесуального кодексу України ухвалення рішення про забезпечення позову не позбавляє заявника права звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

ТОВ Агрофірма ЧБГ, яке належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання в судове засідання не з`явивлось, про причини неявки суд не повідомило, відзив на апеляційну скаргу не надало, що відповідно до ч. 3 статті 263 ч. 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2025, у зв`язку з відпусткою судді Пуль О.А., для розгляду судової справи № 917/530/25 було сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Предметом даного апеляційного перегляду є ухвала господарського суду першої інстанції про відмову в забезпеченні заходів майбутнього позову.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом вказаної норми, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно зі статтею 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

За змістом наведених норм забезпечення позову по суті - це тимчасові обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача чи інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

При розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність та обґрунтованість позовних вимог. До предмета доказування на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, а також у здійсненні ефективного захисту або поновленні порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між певним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, адекватність заходів забезпечення позову, що застосовуються господарським судом, визначається їх відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві чи іншим особам вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

При цьому співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Разом з цим, положення зазначеної норми статті 136 Господарського процессуального кодексу України пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статей 73, 74 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи скаржника щодо того, що пославшись в обґрунтування оскаржуваної ухвали на недоведеність заявником вартості частини майна Товариства, що підлягає виплаті при виході з Товариства, суд першої інстанції вдався до оцінки обставин щодо суті спору, тобто обгрунтованості позовних вимог, в той час як зі змісту статті 136 Господарського процесуального кодексу України не вбачається, що передумовою для забезпечення позову є обгрунтованість позовних вимог та як зазначено вище, при розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність та обґрунтованість позовних вимог і до предмета доказування на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Також скаржник правомірно зазначив те, що суд першої інстанції, вказуючи про ненадання заявником доказів того, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду, вимагав від заявника дотримання завищених стандартів доказування, не врахувавши висновку викладеного в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 щодо того, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, а тому вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Разом з цим колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

При цьому співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, при встановленні зазначеної відповідності, суду слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець (на цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові з провадження №11-167сап21). Так, ВП ВС підкреслила, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

В даному випадку накладення арешту на значну суму грошових коштів -100 801 000 грн на рахунках відповідача, який відповідно до статуту здійснює, в тому числі діяльність в галузі сільського господарства (вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основних), вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів тощо), заборона відчуження рухомого майна, зокрема сільськогосподарської техніки, може стати наслідком ускладнення досягнення відповідачем мети його діяльності та збитків, ускладнити або заблокувати його діяльність у певні періоди сезонних сільськогосподарських робіт.

Крім цього колегія суддів враховує наступне.

Як зазначено вище, окаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпеченні позову, який, за його твердженням у цій заяві, він має подати у майбутньому.

Позов в процесуальному сенсі це звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, в той час як зазначено вище, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

В такому випадку, за змістом вищенаведених норм, метою вжиття заходів майбутнього позову майнового характеру є забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання ухваленого за результатами розгляду по суті такого позову можливого судового рішення про його задоволенні, яке вимагатиме примусового виконання. Відповідно, в такому у випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Разом з тим, за своєю суттю такий захід забезпечення позову як арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, в той час як заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Колегія суддів враховує усталену правову позицію Верховного Суду, викладену в численних постановах щодо того, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Водночас частиною 3 статті 138 Господарського процесуального кодексу України передбачено обов`язок особи, яка подала заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви пред`явити відповідний позов протягом десяти днів, а процесуальним наслідком невиконання цієї вимоги п. 1 ч. 13 статі 145 Господарського процесуального кодексу України визначено скасування таких заходів.

З матеріалів справи вбачається, що заяву про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 подано до суду через систему «Електронний суд» 18.03.2025, а тому у відповідності до вимог ч. 3 статті 138 Господарського процесуального кодексу України відповідна позовна заява ним мала бути подана у строк до 28.03.2025.

Проте, ОСОБА_1 відповідну позовну заяву не подано, навіть станом на час розгляду апеляційної скарги 15.05.2025, незважаючи на те, що з моменту подання ОСОБА_1 заяви про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви пройшло майже два місяця, а пропуск строку подання позовної заяви становить вже більше ніж півтора місяця.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 зазначив, що позов, на забезпечення якого подано заяву, на даний час не подано у зв"язку тим, що судом відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення майбутнього позову.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є:

1) верховенство права;

2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов`язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Згідно з пунктом 5 частини п`ятої статті 13 Господарського процесуального кодексу України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

З конструкції частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з порушенням своїх зобов`язань, які виникають з цих правовідносин, є формою зловживання правом.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням господарського процесу, визначеним у статті 2 Господарського процесуального кодексу (справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави).

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Вказана правова позиція щодо суті зловживання процесуальним правом викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17, від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17 та від 20.04.2023 у справі № 917/527/18.

За наведених обставин невиконання ОСОБА_1 обов`язку щодо подання позову для забезпечення якого подано відповідну заяву, подання апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у забезпеченні майбутнього позову в останній день строку, встановленого для виконання обов`язку заявника з подання відповідного позову, дає суду апеляційної інстанції обґрунтовані підстави вважати, що мета такої заяви спрямована не на реалізацію в майбутньому акту правосуддя, ухваленого за результатами розгляду відповідного позову, у зв`язку з чим суперечить встановленій процесуальним законом меті їх вжиття та як наслідок - суті цих заходів.

Відповідно, вжиття цих заходів забезпечення майбутнього позову у вигляді накладення арешту на значну суму грошових коштів Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ЧБГ - 100 80 000 грн із забороною вчинення дій з відчуження рухомого та нерухомого майна в межах такої суми за відсутності подання відповідного позову у встановлений строк, що очевидно не відповідає самої суті та меті таких заходів, суперечить вимогам розумності і співмірності, а також завданням господарського судочинства і порушує встановлені ч. 3 статті 2 та статтею 15 Господарського процесуального кодексу України такі засади господарського судочинства як пропорційність та неприпустимість зловживання процесуальними правами, якими має керуватися суд та учасники процесу і які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням норм процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеної ухвали без змін.

Керуючись статтями 269, 271, 275, 276, статтями 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 20.03.2025 у справі №917/530/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.05.2025

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.О. Крестьянінов