ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/9303/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Ємця А.А.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач,) -Лаврентьєв Д.О. (адвокат),

відповідачів:

1) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Імені Олега Лєбєдєва» - (далі - ОСББ, відповідач-1) - не з`явився,

2) Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» (далі - Будівельна компанія, відповідач-2, скаржник) - Лукомський П.В. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Будівельної компанії

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 (головуючий - суддя Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.)

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСББ, Будівельної компанії,

про визнання договору недійсним.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 29.07.2024 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСББ та Будівельної компанії про визнання недійсним договору про відшкодування витрат з оплати електроенергії у місцях загального користування, укладеного ОСББ та Компанією.

1.2. ОСОБА_1 24.12.2024 подала заяву про відмову від позову, в якій просила прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі, та вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову.

1.3. Від Будівельної компанії 09.01.2025 надійшла заява про стягнення з позивача судових витрат, в якій заявник просив стягнути з позивача на користь відповідача-2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.01.2025 заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задовольнив. Прийняв відмову ОСОБА_1 від позову. Закрив провадження у справі №910/9303/24. Заяву Компанії про стягнення з позивача судових витрат задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Будівельної компанії витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

2.1.1. ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 17.02.2025 змінив ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.01.2025 в оскаржуваній частині, виклав резолютивну частину у новій редакції. Заяву Будівельної компанії про стягнення з позивача судових витрат задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Будівельної компанії витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги (нова редакція)

3.1. Будівельна компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 та залишити без змін ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.01.2025. Також скаржник зазначив, що у зв`язку із поданням касаційної скарги він вже поніс витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 6056 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, які просить стягнути з позивачки.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. З посиланням на абзац 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 щодо застосування частини першої статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо порушення принципу свободи договору, у постановах Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18 щодо частини п`ятої статті 126 ГПК України, що суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката виключно за клопотанням іншої сторони, а не з власної ініціативи.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. Відзиви на касаційну скаргу до Суду не надходили.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2025 для розгляду справи №910/9303/24 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючої, Бенедисюка І.М., Ємця А.А.

6.2. Ухвалою Верховного Суду від 16.04.2025 відкрито касаційне провадження у справі №910/9303/24.

6.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

6.5. Відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Предметом касаційного перегляду є постанова суду апеляційної інстанції, якою переглянута ухвала місцевого господарського суду про закриття провадження у справі в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

7.2. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.3. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

7.4. Так, у касаційній скарзі скаржник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму матеріального права (частину першу статті 627 ЦК України) та порушив норму процесуального права (частину п`яту статті 126 ЦК України), а також не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 та постановах Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18 щодо застосування вказаних норм права.

7.4.1. В контексті доводів касаційної скарги та предмету касаційного оскарження, Верховний Суд зазначає таке.

7.5. Як установлено судами попередніх інстанцій, 09.07.2024 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСББ та Будівельної компанії про визнання недійсним договору про відшкодування витрат з оплати електроенергії у місцях загального користування, у зв`язку з тим, що за своїм змістом це договір суперечить вимогам статей 215, 227, 234 ЦК України.

7.6. Господарський суд міста Києва ухвалою від 03.09.2024 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.10.2024. У підготовчих засіданнях 01.10.2024 та 17.10.2024 судом оголошувалася перерва. У підготовчому засіданні 17.10.2024 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів. У підготовчому засіданні 12.12.2024 судом постановлено протокольну ухвалу про зміну назви відповідача-1 ОСББ «Валерія Лобановського 4-В» на ОСББ «Імені Олега Лєбєдєва» та оголошено перерву. 24.12.2024 від позивача надійшла заява про відмову від позову. В судовому засіданні 24.12.2024 судом оголошувалася перерва. 25.12.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд заяви про відмову від позову без участі позивача. 09.01.2025 від Будівельної компанії надійшла заява про стягнення з позивача на користь відповідача-2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

7.7. Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.01.2025 заяву позивача про відмову від позову задовольнив; прийняв відмову ОСОБА_1 від позову; закрив провадження у справі. Заяву Будівельної компанії про стягнення з позивача судових витрат задовольнив; стягнув з ОСОБА_1 на користь Будівельної компанії витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

7.8. Судами встановлено, що на підтвердження понесених відповідачем-2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано: договір про надання правової допомоги № 01/01/21 від 04.01.2021 укладений Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Салком» (об`єднання) та Будівельним управлінням (далі - договір).

7.9. Відповідно до пункту 1.1 договору клієнт доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу, для чого здійснювати передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законодавчими актами заходи захисту, представництва, а також надання інших видів правової допомоги, а клієнт зобов`язується сплатити об`єднанню гонорар за надання правової допомоги та погоджені сторонами фактичні витрати об`єднання, що необхідні для виконання цього договору.

7.10. Згідно з пунктом 3.1. договору вартість послуг об`єднання за цим договором визначається на основі фактично витраченого часу об`єднання на надання правової допомоги клієнту, виходячи із погодинної ставки гонорару об`єднання, наведеної в цьому договорі, якщо інше не буде прямо узгоджено сторонами.

7.11. У додатковій угоді № 4 від 02.08.2024 сторони домовились, що фіксований розмір гонорару об`єднання при розгляді справи № 910/9303/24 Господарським судом міста Києва становить 40 000,00 грн. (пункт 2 додаткової угоди). Вид та обсяги наданої правової допомоги зазначаються та погоджуються сторонами в акті виконаних робіт, який підписується сторонами за результатами розгляду господарської справи в кожній інстанції. При цьому обсяг наданої правової допомоги не впливає на розмір гонорару, визначеного відповідно до пункту 2 цієї додаткової угоди (пункт 3 додаткової угоди).

7.12. Клієнтом та об`єднанням 08.01.2025 складено та підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) № 001 від 07.01.2025 на суму 40 000,00 грн, в якому детально наведено перелік наданих послуг.

7.13. Згідно з дорученням №910/9303/24 від 02.08.2024 на виконання договору про надання правової допомоги № 01/01/21 від 04.01.2021 та додаткової угоди № 4 від 02.08.2024 надання правової допомоги Будівельній компанії від імені Адвокатського об`єднання доручено адвокату Лукомському Павлу Валерійовичу (свідоцтво №3395/10 від 19.07.2007).

7.14. Задовольняючи заяву Будівельної компанії про стягнення з позивача судових витрат, суд першої інстанції зазначив, що заявником надано відповідні докази на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем не доведено неспівмірності витрат відповідача-2 на професійну правничу допомогу, клопотання про зменшення судових витрат щодо неспівмірності витрат відповідача-2 на професійну правничу допомогу позивачем подано не було. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача-2 витрат на професійну правничу допомогу у заявленій сумі 40 000,00 грн.

7.15. Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погодився та змінив ухвалу, стягнув з позивача на користь відповідача-2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.

7.15.1. Не стягуючи весь розмір витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача-2, суд апеляційної інстанції виходив з такого:

- справа не є складною та не потребує значних затрат часу для підготовки процесуальних заяв, не потребує аналізу великої кількості норм матеріального права. У межах даної справи, представник відповідача-2 прийняв участь у трьох судових засіданнях, підготував та подав відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив;

- розгляд справи закінчився на стадії підготовчого засідання закриттям провадження у справі у зв`язку із відмовою позивача від позову, сторони не надавали свої пояснення по суті справи в суді. Позивач не вчиняв дій для затягування розгляду справи, жодним чином не зловживав процесуальними правами, які б впливали на збільшення строків її розгляду;

- подана позовна заява не носила характер завідомо безпідставної. Як вбачається з позовної заяви, її обґрунтування було направлено на поновлення порушених відповідачем-2 прав позивача та інших співвласників ОСББ шляхом визнання недійсним оспорюваного договору, на підставі якого відповідачем-2 було ініційовано провадження у справі про банкрутство ОСББ. При цьому, мотиви звернення позивача із заявою про відмову від позовних вимог пов`язані саме з проведенням у відповідності до чинного законодавства загальних зборів від 05.04.2024 та обранням на підставі вищезазначених зборів законних статутних органів ОСББ, яке може самостійно здійснювати захист своїх порушених прав.

7.15.2. Враховуючи викладене, з урахуванням предмета та підстав позовних вимог, а також складності справи, оцінюючи фактичні витрати відповідача-2 з урахуванням всіх обставин цієї справи, беручи до уваги те, що розгляд справи закінчився закриттям провадження у справі у підготовчому засіданні у зв`язку з відмовою позивача від позову, а також враховуючи заперечення позивача, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що справедливим та співмірним розміром, що підлягає стягненню на користь відповідача-2 є розмір 10 000,00 грн. Суд зазначив, що в іншій частині заявлені відповідачем-2 витрати на професійну правничу допомогу у цій справі на стадії апеляційного розгляду справи не відповідають критеріям їх реальності та розумності, а тому не підлягають задоволенню.

7.16. Отже, зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, убачається, що судом здійснена оцінка доказів у справі з дотриманням статей 2, 86, 123, 126, 129, 210 ГПК України з огляду на таке.

7.17. Згідно з частиною третьою статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

7.18. За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

7.19. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (див. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18).

7.20. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

7.21. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України щодо співмірності господарському суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони.

7.22. У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

7.23. Верховний Суд зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

7.24. Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

7.25. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

7.26. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України.

7.27. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

7.28. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

7.29. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

7.30. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

7.31. Такі висновки, викладені, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постанові Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, і на яку посилається скаржник.

7.32. Верховний Суд виходить з того, що практика застосування судами статей 126, 129 ГПК України є сталою і послідовною та зводиться до такого: під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

7.32.1. Такі висновки викладені, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

7.33. Верховний Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

7.34. Такий висновок міститься в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

7.35. Верховний Суд виходить з того, що за пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

7.36. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).

7.37. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

7.38. У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

7.39. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 сформовано правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, приписами статей 123 - 130 ГПК України, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

7.40. Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі № 906/432/19 відмітив, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

7.41. Верховний Суд наголошує на тому, що суди мають застосовувати критерії реальності та розумності, які застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

7.42. Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33, 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

7.43. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

7.44. Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

7.45. Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

7.46. При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

7.47. Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, з урахуванням предмета та підстав позову, складності справи, надаючи оцінку фактичним витратам відповідача-2 з урахуванням всіх обставин справи, беручи до уваги те, що розгляд справи закінчився закриттям провадження у справі у підготовчому засіданні у зв`язку з відмовою позивача від позову, а також враховуючи заперечення позивача, з огляду критерії реальності та розумності судових витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справедливим та співмірним розміром витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача є саме 10 000 грн.

7.48. Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до виокремлення певних правових позицій щодо застосування статті 126 ГПК України, тоді як суд апеляційної інстанції, зменшуючи з власної ініціативи розмір витрат на правову допомогу, що підлягає до стягнення, застосував положення статті 129 ГПК України з урахуванням сталої правової позиції щодо її застосування.

7.49. Верховний Суд при касаційному перегляді оскаржуваної постанови за доводами касаційної скарги, означеними у пункті 4.1. цієї постанови, не виявив у діях судів попередніх інстанцій порушень приписів статей 126, 129 ГПК України, неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судом незаконного рішення, а додатково перевіряти докази з огляду на статтю 300 ГПК України Верховний Суд не має права. Порушень судом апеляційної інстанції статей 86 та 210 ГПК України Судом також не встановлено, а доводи скаржника фактично зводяться до заперечень наданої судом оцінки доказам під час ухвалення оскаржуваного судового рішення.

7.50. У касаційній скарзі Будівельна компанія посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 та у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 щодо застосування частини першої статті 627 ЦК України щодо порушення принципу свободи договору, у постановах Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18 щодо частини п`ятої статті 126 ГПК України, що суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката виключно за клопотанням іншої сторони, а не з власної ініціативи.

7.51. Суд звертає увагу на те, що посилання на правові позиції Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

7.52. Отже, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що висновки, на які посилається скаржник у касаційній скарзі не були враховані судом апеляційної інстанції, а застосування судом приписів статей 126, 129 ГПК України та критеріїв не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків Верховного Суду. У відповідних постановах питання можливості розподілу витрат на професійну правничу допомогу залежало від обґрунтованості і співмірності відповідних витрат, обсягу наданих до суду доказів на підтвердження здійснення таких витрат у кожній конкретній справі, а також дослідження та оцінки відповідних доказів в силу статей 86, 210 ГПК України.

7.53. Водночас, Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №925/698/16).

7.54. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі №908/1795/19).

7.55. Суд апеляційної інстанції при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу у цій справі враховував такі ж критерії, якими керувався Верховний Суд у вказаних вище постановах та рішеннях ЄСПЛ. Незгода із сумою витрат на професійну правничу допомогу не свідчить про порушення судом статей 126, 129 ГПК України, статті 627 ЦК України.

7.56. Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судом доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7.57. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки зміст оскаржуваного судового рішення не суперечить цим висновкам, на які посилається скаржник, у свою чергу оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.

7.58. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

7.59. Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що скаржнику та позивачу надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, зокрема, щодо застосування судом апеляційної інстанції статей 126, 129 ГПК України, ураховуючи статтю 627 ЦК України.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.2. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

8.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що ухвалена із дотриманням норм права.

9. Судові витрати

9.1. Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Ураховуючи, що Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, у Суду відсутні підстави для розгляду клопотання скаржника про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в порядку статей 129, 221 ГПК України.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 у справі №910/9303/24 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 у справі №910/9303/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя А. Ємець