УХВАЛА

26 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 911/362/24

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Алданова С. О., Євсіков О. О., Корсак В. А.

від 24.03.2025

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт"

про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт" про визнання незаконним наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт", відповідно до наказу № 31-к від 22.06.2023.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/362/24, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 28.11.2024, позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт" № 31-к від 22.06.2023 про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт" з 23.06.2023. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 79 487,55 грн. У задоволенні іншої частині позову відмовлено.

Постановою від 24.03.2025 Північний апеляційний господарський суд скасував рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2024 у справі № 911/362/24. Ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.

05 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у справі № 911/362/24.

Перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , Судом встановлено, що її слід залишити без руху з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 287 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині 3 цієї статті.

Поряд з цим, за приписами частини 2 зазначеної статті підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

При цьому пунктом 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

В своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у справі № 911/362/24 ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а також застосуванням норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Скаржниця зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 640/4699/20, від 06.12.2018 у справі № 465/4679/16, від 26.02.2020 у справі № 702/725/17, від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, від 11.06.2020 у справі № 607/13039/17, від 23.01.2019 у справі № 766/23789/19, від 13.06.2019 у справі № 904/4050/18, а також у рішеннях Конституційного Суду України від 04.09.2019 у справі № 3-425/2018(6960/18), від 12.04.2012 у справі № 9-рп/2012 та цитує окремі статті Господарського процесуального кодексу, Кодексу Законів про працю України, Закону України "Про відпустки" та викладає певні обставини справи № 911/362/24.

Водночас, якщо підставою для відкриття касаційного провадження скаржник вважає наявність виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, він повинен чітко та конкретно вказати норму/норми (пункт, частину, статтю) права, яку, на його думку, невірно застосували суди першої та/або апеляційної інстанцій, навести постанову Верховного Суду (номер справи і дату її ухвалення), в якій викладено висновок щодо застосування саме цієї норми права, який не врахували суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Всупереч наведеному, ОСОБА_1 не навела конкретно яка/які саме норма/норми права неправильно застосована/порушена/не застосована судом апеляційної інстанції у взаємозв`язку із наведеними нею постановами Верховного Суду. Всі доводи касаційної скарги зводяться до загальних фраз, викладення власних припущень та міркувань щодо незгоди з дослідженням судом апеляційної інстанції обставин справи, що не може визнатися Судом належним обґрунтуванням наявності виключного випадку касаційного оскарження, передбаченого пунктами 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, в своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 також вказала, що "Проаналізувавши наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень про застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, встановлено, що правова позиція, щодо застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України в частині звільнення матері одиначки, відсутня.".

З наведеного вбачається, що підставою касаційного оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у справі № 911/362/24 скаржниця також вважає наявність виключного випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 184 Кодексу Законів про працю України в частині звільнення матері одиначки. Ці доводи Суд визнає належним обґрунтуванням наявності виключного випадку касаційного оскарження, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для відкриття касаційного провадження.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини 4 статті 290 Господарського процесуального кодексу України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 зауважує, що згідно з пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Втім, ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт" про:

- визнання незаконним наказу,

- поновлення на посаді,

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" лише в частині вимог, що стосуються стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі. Водночас в частині вимог про визнання незаконним наказу судовий збір підлягає сплаті на загальних підставах.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".

Згідно із підпунктом 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення з позовної заявою) за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Оскільки у даній справі позов поданий у лютому 2024 року, то для вирахування розміру сплати судового збору застосовується 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 3 028,00 грн, оскільки статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року встановлений у розмірі 3 028,00 грн.

Підпунктом 5 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення з касаційною скаргою) встановлено, що за подання до господарського суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

При цьому, згідно із частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною 2 цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на наведене, оскільки скаржниця згідно із пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі, судовий збір за подання касаційної скарги на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у справі № 911/362/24 підлягає сплаті в частині визнання незаконним наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "УБА-Агросвіт" № 31-к від 22.06.2023 про звільнення ОСОБА_1 у сумі 4 844,80 грн, а саме 3 028,00 грн (за одну вимогу немайнового характеру) х 200 х 0,8.

Згідно із частиною 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 6 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Відповідно до приписів частини 2 статті 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави, визначеної абзацом 2 частини 1 цієї статті, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок такої особи зареєструвати електронний кабінет відповідно до статті 6 цього Кодексу.

З огляду на викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 залишається без руху на підставі частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, із наданням скаржниці строку для усунення недоліків, що не перевищує десять днів з дня вручення ухвали, шляхом:

- належного обґрунтування наявності виключного випадку касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням вказівок Верховного Суду в цій ухвалі;

- надання Суду документів, що підтверджують сплату судового збору, за подання касаційної скарги на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у справі № 911/362/24 у встановленому законом порядком і розмірі, а саме в сумі 4 844,80 грн.

Згідно із частиною 4 статті 174 та частиною 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, якщо скаржник не усунув недоліки касаційної скарги у строк, встановлений судом, така касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із касаційною скаргою.

Керуючись статтями 174, 234, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 у справі № 911/362/24 залишити без руху.

2. Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги, що не перевищує десять днів з дня вручення ухвали.

3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі неусунення недоліків касаційної скарги у встановлений судом строк така касаційна скарга вважається неподаною і підлягає поверненню особі, що звернулася із касаційною скаргою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя Верховного Суду Н. М. Губенко