РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2025 року м. Чернігівсправа № 927/268/25

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Кузьменко Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання) справу

за позовом: Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (), вул. Володимирська, будинок 51-А, м. Київ, 01001;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільвер Стандарт" (), вул. Батюка, будинок 3, м. Чернігів, 14000

про стягнення 85 794,60 грн

представники сторін не викликались

Суть спору. Позиції учасників справи, їх заяви і клопотання та процесуальні дії суду щодо розгляду справи.

До Господарського суду Чернігівської області 20.03.2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшла позовна заява від Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільвер Стандарт" про стягнення заборгованості за договором про встановлення сервітуту від 01.06.2013 № ТМ-06-С/417 в сумі 85 794,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 01.06.2013 № ТМ-06-С/417 про встановлення сервітуту в частині здійснення своєчасної плати за період з 01.02.2023 по 31.12.2024.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання). встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень.

Позивач повідомлений належним чином про розгляд справи, про що свідчать довідка про доставку електронного листа в електронний кабінет сторони від 24.03.2025.

Ухвала суду направлена на адресу відповідача (вул. Батюка, 3, м. Чернігів, 14000) повернулась до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Отже, в розумінні положень ст. 242 ГПК України сторони належним чином повідомлені про слухання справи в суді, про встановлені строки для подання відзиву на позов, відзиву на позов, заперечень.

Відповідач своїм правом на подання відзиву у визначений судом строк не скористався, відзиву на позов не надав, як і не надав жодних доказів у справі. Так само від відповідача не надходило клопотань (заяв) і щодо продовження встановленого судом процесуального строку для подання відзиву.

За загальними принципами здійснення судочинства, що також відображені у статтях 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на забезпечену можливість реалізації сторонами своїх процесуальних прав сторони у господарському процесі, у тому числі права на судових захист, рішення приймається за наявними матеріалами справи на підставі частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 ГПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

01.06.2013 між Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (далі Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аріна Телеком», далі Сторони, укладено договір № 06-С/417 про встановлення сервітуту (далі Договір).

Додатковими угодами № 1 від 01.07.2013 та №2 від 01.11.2013 до Договору вносились зміни щодо розміру плати, строку дії та адресного переліку будинків розміщення телекомунікаційних мереж.

31.12.2014 між Сторонами підписано додаткову угоду №3 згідно з якою сторони домовилися викласти Договір в новій редакції та підписали Додаток № 1 до Договору Адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати, а також у Додатках №2 та №3 погодили зразки актів розміщення та закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

30.11.2015 була підписана Додаткова угода №4 до договору №ТМ-06-С/417 від 01.06.2013 про встановлення сервітуту про заміну сторони, згідно з якою первісного сервітуарія ТОВ «Аріна Теленком» замінено на нового сервітуарія ТОВ «Сільвер Стандарт» (далі Відповідач).

В подальшому до Договору від 01.06.2013 № ТМ-06-С/417 Додатковими угодами № 5 від 01.12.2015, № 6, від 04.05.2016, № 7 від 01.04.217, № 8 від 01.05.2017 вносились зміни щодо розміру плати та адресного переліку будинків розміщення телекомунікаційних мереж.

Згідно з п. 1.1, 1.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) Сервітуарію надано право обмеженого користування будівлями комунальної власності (далі - об`єкт розміщення), що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку № 1 до Договору, для розміщення Сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводових, оптичних чи інших електромагнітних систем, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних (надалі - Обладнання),

Відповідно до п. 3.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) Сервітуарій зобов`язується вносити підприємству - Позивачу, щомісячну плату за користування об`єктом розміщення, відповідно до умов Договору.

Пунктами 3.2, 3.3 Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) передбачено, що розрахунок щомісячної плати за кожен Об`єкт розміщення та в цілому за Договором наводиться у Додатку № 1 до даного Договору; щомісячний розмір плати за даним Договором сплачується як передоплата та визначається на підставі рахунку, який виставляється Підприємством Сервітуарію не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного місяця.

Відповідно до п. 3.3. Договору (в редакції Додаткової угоди № 8 від 01.05.2017) щомісячна плата Становить 3730,20 грн, у тому числі ПДВ 621,70 грн.

Пунктом 3.4 Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) визначено, що плата сплачується Сервітуарієм протягом 7 банківських днів з моменту отримання рахунку від Підприємства.

Згідно з п. 4.1.1. Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) Відповідач зобов`язується своєчасно та повному обсязі вносити плату за цим Договором, у тому числі у разі внесення змін в складові розрахунків плати.

Відповідно до п. 9.1. Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) даний Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2015.

Пунктом 9.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014) визначено, що у разі, якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же самих умовах.

Припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється Актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту (п. 9.3. Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 31.12.2014)).

Відповідачу були направлені рахунки на оплату за Договором за період заборгованості з 01.02.2023 по 31.12.2024, а саме: № КЖ000000431 від 01.02.2023, №КЖ000000765 від 01.03.2023, №КЖ від 01.04.2023, №КЖ від 01.05.2023, № КЖ від 01.06.2023, №КЖ від 01.07.2023, №КЖ від 01.08.2023, №КЖ від 01.09.2023, №КЖ від 01.10.2023, № 107 від 01.11.2023, № 397 від 01.12.2023, № 112 від 01.01.2024, № 415 від 01.02.2024, № 877 від 01.03.2024, № 1014 від 01.04.2024, № 1321 від 01.05.2024, № 1631 від 01.06.2024, № 1926 від 01.07.2024, № 2229 від 01.08.2024, № 2523 від 01.09.2024, № 2817 від 01.10.2024, № 3106 від 01.11.2024, №3395 від 01.12.2024, що підтверджується фіскальними чеками та списками згрупованих поштових відправлень (а.с.34-70).

Як зазначає позивача, відповідачу також направлялись акти надання послуг за Договором.

Загальний розмір плати за користування об`єктами розміщення за період з 01.02.2023 по 31.12.2024 становить 85794,60 грн.

Відповідач у встановлені Договором строки плату за користування об`єктом не вносив, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 85794,60 грн.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по договору.

Нормативно-правове обґрунтування, оцінка доказів та висновки суду.

Приписами статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Отже, між сторонами цієї справи внаслідок підписання 30.11.2015 додаткової угоди №4 до договору №ТМ-06-С/417 від 01.06.2013 виникли господарсько-договірні зобов`язання.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (статті 11, 626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (стаття 525 ЦК України).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони відповідно до статті 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором встановлення сервітуту, який підпадає під правове регулювання глави 32 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 395 Цивільного кодексу України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно частинами 1 та 3 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Суд відзначає, що сервітут - це право, яке встановлюється в інтересах однієї особи за рахунок власника майна або іншої особи, яка володіє ним на законних підставах, та за своїм правовим змістом є правом обмеженого користування.

Підставою для встановлення сервітуту є наявність обставин, які свідчать про те, що особа, яка зацікавлена у встановленні сервітуту, не може задовольнити потреби за рахунок власного майна, тобто іншим способом, як встановлення прав користування чужим майном - сервітуту.

Отже, відносини, які виникають на підставі сервітуту, є подібними за змістом до відносин оренди та спрямовані на задоволення тих чи інших потреб і тій чи іншій речі без набуття права власності на неї.

Статтею 403 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку; особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В свою чергу сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Частинами 1, 3 статті 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

При цьому при встановленні сервітуту чітко визначаються обсяг користування, спосіб користування та час користування. На відміну від зобов`язальних прав користування, зміст яких може визначатись договором, сервітутні права з огляду на їх речовий характер визначаються законом як за змістом, так і за обсягом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Як встановлено судом, на підставі Договору відповідач в період з 01.02.2023 по 31.12.2024 користувався Об`єктами розміщення відповідно до Додатку № 1 (у відповідній редакції), плата за користування за вказаний період склала 85794,60 грн.

Під час розгляду даної справи суду не надано доказів внесення щомісячних платежів, обумовлених укладеним між сторонами Договором, у розмірі 85794,60 грн, у зв`язку з чим суд вважає заявлену позивачем позовну вимогу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 статті 74 ГПК України).

Відповідно до частини 2 статті 74 ГПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч. 4 статті 74 ГПК України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України покладено на сторони та інших учасників справи, однак не позбавляє суд у випадку, передбаченому статтею 74 ГПК України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності, достатності і взаємозв`язку всієї сукупності доказів.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

З урахуванням встановлених обставин справи, позовні вимоги Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" підлягають задоволенню у повному обсязі, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 85794,60 грн заборгованості.

Розподіл судових витрат.

Згідно з пунктом 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Статтею 129 ГПК України передбачено, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позову у повному обсязі, судовий збір в сумі 2422,40 грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 129, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільвер Стандарт" (, вул. Батюка, будинок 3, м. Чернігів, 14000) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (, вул. Володимирська, будинок 51-А, м. Київ, 01001) 85794,60 грн боргу, 2422,40 грн судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України подається безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя Т.О.Кузьменко