ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" травня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/1141/25

Господарський суд Харківської області у складі:

суддя Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АСТЕР-ФІНАНС", м.Львів
до 1. Харківської міської ради, м.Харків, 2. Фізичної особи ОСОБА_1 , м.Харків
про звільнення майна з-під арешту
за участю представників:

позивача - Камінська М.І. (адвокат, договір від 05.07.2024 року);

відповідача-1 - Бенденжук Л.О. (самопредставництво);

відповідача-2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

31.03.2025 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АСТЕР-ФІНАНС" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та Фізичної особи ОСОБА_1 , в якому просить суд звільнити з-під арешту нежитлову будівлю літера «Б-1», загальною площею - 298,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто шість), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, який накладено Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 23.04.2018 по справі №640/16789/17.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.04.2025 року відкрито провадження у справі №922/1141/25 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.04.2025 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.04.2025 року витребувано у Міністерства соціальної політики України в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо фізичної особи ОСОБА_1 .

22.04.2025 року представник відповідача-1 надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№9859), в якому просить суд закрити провадження у справі.

За твердженнями відповідача-1 дана справа не підсудна господарському суду, оскільки правовідносини між позивачем та іпотекодацями виникли внаслідок укладання з фізичною особою ОСОБА_2 кредитного договору, який було забезпечено іпотекою іпотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Правовідносини у справі № 640/16789/17 також винили між Харківською міською радою та ОСОБА_1 як фізичною особою. Крім того зазначає, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Харківська міська рада вважає, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства Київським районним судом м. Харкова, з залученням всіх іпотекодавців.

28.04.2025 року представник позивача надав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх.№10278).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.04.2025 року задоволено заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою суду від 29.04.2025 року відкладено підготовче засідання на 20.05.2025 року.

06.05.2025 року Міністерство соціальної політики надало до суду інформацію щодо фактичного місцезнаходження відповідача-2 (вх.№11030).

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

19.05.2025 року адвокат Коваль Андрій Миколайович, який представляє інтереси ОСОБА_3 надав до суду клопотання про заміну сторони у справі (вх.№12060), в якому просить залучити ОСОБА_3 у справі №922/1141/25 у якості відповідача замість ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи своє клопотання адвокат зазначає, що ОСОБА_1 (відповідач-2) ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується копією Актового запису про смерть №5516 від 14.10.2023 року, виданого відділом РАЦС адміністрації Вільнюського міського самоврядування, Литовська Республіка. ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 05.03.2010, яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції. Також, заявник зазначає, що ОСОБА_3 постійно проживала зі своєю мамою ОСОБА_1 і не заявляла про відмову від спадщини. ОСОБА_3 вважається такою, що прийняла спадщину ОСОБА_1 внаслідок того, що у ОСОБА_3 була відсутня можливість подати до нотаріуса відповідні документи, на цей час вона ще не оформила на себе спадщину на майно ОСОБА_1 . На цей час ОСОБА_3 через свою довірену особу займається оформленням на себе спадщини ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначені обставини, заявник просить суд залучити ОСОБА_3 у справі №922/1141/25 у якості відповідача замість ОСОБА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні 20.05.2025 року просила суд відкласти розгляд справи для надання часу для підготовки правової позиції щодо заміни відповідача. Крім того, представник позивача просила не розглядати заявлене клопотання про заміну відповідача-2, оскільки має намір надати клопотання про залучення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_2 . Щодо клопотання відповідача-1 про закриття провадження у справі заперечувала, вважає, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 20.05.2025 року підтримував клопотання про закриття провадження у справі, вважав, що справа не підсудна господарському суду.

Адвокат Коваль Андрій Миколайович, який представляє інтереси ОСОБА_3 в судовому засіданні 20.05.2025 року повідомив суд, що у ОСОБА_3 була відсутня можливість подати до нотаріуса відповідні документи, на цей час вона ще не оформила на себе спадщину на майно ОСОБА_1 . На даний час ОСОБА_3 через свою довірену особу займається оформленням на себе спадщини ОСОБА_1 .

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач-2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується копією Актового запису про смерть №5516 від 14.10.2023 року, виданого відділом РАЦС адміністрації Вільнюського міського самоврядування, Литовська Республіка.

Таким чином, ОСОБА_1 померла ще до звернення позивача до суду з даним позовом.

Судом було зроблено запити до Єдиного державного демографічного реєстру та до Міністерства соціальної політики щодо місцезнаходження відповідача-2, з наданих відповідей не вбачалось, що відповідач-2 ОСОБА_1 померла, натомість підтверджувалось місце реєстрації відповідача-2.

Відповідно до ч.1 ст.41, ч.1 ст.45 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у справах позовного провадження учасниками справи є сторони (позивач, відповідач) та треті особи.

За змістом статті 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви з процесуальних питань, в тому числі пов`язаних з виконанням судових рішень у господарських справах, подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадку, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Отже законодавець встановив, що подавати заяви та клопотання при розгляді справи можуть лише учасники справи.

Враховуючи те, що на даний час, у суду відсутні документи, підтверджуючі прийняття ОСОБА_3 спадщини ОСОБА_1 , а також усне клопотання позивача не розглядати заявлене клопотання про заміну відповідача-1, оскільки позивач має намір залучити до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_2 , у суду відсутні підстави для розгляду клопотання адвоката Коваль Андрія Миколайовича, який представляє інтереси ОСОБА_3 про заміну сторони у справі (вх.№12060).

Розглянувши клопотання представника відповідача-1 про закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Водночас, судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до положень ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.

Отже у порядку цивільного судочинства, зазвичай, можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є, як правило, фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України.

Статтями 55, 124 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частина 1 статті 3 ГПК України визначає, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 3 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Водночас, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Справи, віднесені до юрисдикції господарських судів, визначено у статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

Велика Палата Верховного суду послідовно у своїх постановах зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 року у справі №686/20282/21, від 12.10.2022 у справі №183/4196/21, від 01.02.2022 у справі №910/5179/20, від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 та постанова Верховного Суду від 03.08.2023 року у справі №910/13049/22).

Конституційний Суд України у рішенні №2-рп/2007 від 12.06.2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України гарантується право на звернення до господарського суду саме в установленому цим Кодексом порядку. За приписами ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у ст. 2 та ч. 11 ст. 3 Господарського кодексу України, відповідно до яких, господарську діяльність розуміють як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При цьому, предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Відповідно до ст.45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу.

З огляду на положення частини 1 статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення не суб`єктний склад сторін спору, а суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 (пункт 6.40) виснувала, що при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання

З долучених до позовної заяви доказів вбачається, що 17.04.2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін № 4 до іпотечного договору № 805/13/18-5/8-070. Відповідно до умов договору іпотекодавцями є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В позовній заяві позивач посилається, що на підставі договорів про внесення змін до договору іпотеки № 1,2,3,4 змінився іпотекодавець на ОСОБА_1 , однак відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

З договору про внесення змін №4 від 17.04.2015 вбачається, що 1/2 частки спірної нежитлової будівлі на праві власності належать ОСОБА_2 , який участь у розгляді справи № 922/1141/25 не приймає.

Договір іпотеки було укладено у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 805/6/18/8-014, укладеного 28.01.2008 між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

З викладеного вбачається, що правовідносини між позивачем та іпотекодацями виникли внаслідок укладання з фізичною особою ОСОБА_2 кредитного договору, який було забезпечено іпотекою іпотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач в позовній заяві просить суд звільнити з-під арешту нежитлову будівлю літера «Б-1», загальною площею 298,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто шість), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 який накладено Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.04.2018 по справі №640/16789/17.

Судом встановлено, що правовідносини у справі № 640/16789/17 також винили між Харківською міською радою та ОСОБА_1 як фізичною особою.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор (пп. 1, 2 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 № 5).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Водночас, статтею 30 ЦПК України визначено правила виключної підсудності, тобто підсудності, при якій розгляд певних категорій справ може розглядатися лише в чітко визначеному суді.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. При цьому виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Зазначений спір відповідно до вимог статті 19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (абзац перший пункту 41, пункт 42), перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

З обґрунтування позовної заяви вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно) відбулось у позасудовому порядку відповідно до умов іпотеки, укладеного з фізичними особами

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також зазначено, що правила статті 114 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо).

Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що спірний правочин у справі №922/1141/25 не є господарським договором, а виник із цивільних правовідносин, а тому зазначений позов за характером спірних правовідносин не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Суд наголошує, що правовідносини між позивачем та іпотекодацями виникли внаслідок укладання з фізичною особою ОСОБА_2 кредитного договору, який було забезпечено іпотекою іпотекодавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору кредит надається позичальнику на: придбання комерційної нерухомості.

Таким чином, суд доходить висновку, що кредитний договір було укладено як з фізичною особою та для придбання комерційної нерухомості.

Суд зауважує, що кредитні кошти не надавались для ведення підприємницької діяльності.

Правовідносини у справі № 640/16789/17 також винили між Харківською міською радою та ОСОБА_1 як фізичною особою.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків щодо обставин, за яких питання про звільнення майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15.12.2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту (див. постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (пункт 24), від 13 березня 2019 року у справі № 815/615/16-ц (пункт 28), від 22 квітня 2019 року у справі № 661/624/16-ц).

Таким чином, враховуючи суб`єктний склад та характер правовідносин, суд дійшов висновку, що даний спір про звільнення майна з-під арешту не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (ч. 2 ст. 231 ГПК України).

За вказаних обставин, суд закриває провадження у справі, оскільки цей спір підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції.

Розгляд справи судом відповідної юрисдикції (зокрема, предметної та суб`єктної) є обов`язковим з огляду на необхідність дотримання положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо права кожного на справедливий і публічний розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Водночас, суд звертає увагу на те, що підсудність (підвідомчість) справи визначається на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі. Подальші заяви не можуть змінити підсудності (підвідомчості) справи, крім випадків прямо передбачених процесуальним законодавством. Крім того, після встановлення обставин підсудності (підвідомчості) справи іншому суду, розгляд будь-яких заяв чи клопотань з цього моменту вже не відноситься до юрисдикції суду, який встановив такі обставини.

Такий висновок зроблений судом також із врахуванням судової практики, викладеної, зокрема, в ухвалах Господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.2022 у справі №904/9802/21, від 01.06.2022 у справі №904/348/22, від 17.05.2022 у справі №904/352/22, від 18.10.2022 у справі 904/1535/22, від 06.02.2025 у справі №904/4736/24 тощо.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 цього Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду зокрема у випадку закриття провадження у справі.

Оскільки з клопотанням про повернення судового збору з державного бюджету позивач до суду не звертався, питання про повернення судового збору на даний час не вирішується.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 231, ст. 234, 235 ГПК України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача-1 про закриття провадження у справі №922/1141/25 (вх.№9859 від 22.04.2025) - задовольнити.

Закрити провадження у справі №922/1141/25 на підставі п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку, встановленому статтями 254-257 ГПК України.

Повна ухвала складена 22.05.2025

Суддя К.В. Аріт