ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року Справа № 915/1671/23

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛДПРО", вул. Артилерійська, буд. 18/2, оф. 7, м. Миколаїв, 54030 ()

електронна пошта:

представник позивача: Луб Владислав Володимирович

електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНЕРА-НК", вул. Космонавтів, буд. 140, кв. 58, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54031 ()

про стягнення коштів у розмірі 208 503, 98 грн.

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАЛДПРО" з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНЕРА-НК" заборгованість у розмірі 208 503, 98 грн., що складається з суми боргу 150 000, 00 грн., інфляційного збільшення 49 158, 77 грн., штрафних санкцій 9 345, 21 грн.

Позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2023 справу з єдиним унікальним номером № 915/1671/23 призначено головуючому судді ОСОБА_1

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.10.2023 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛДПРО" (вх. № 14278/23 від 27.10.2023) про забезпечення позову.

Накладено арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНЕРА - НК" в межах суми позовних вимог 208 503, 98 грн., які обліковуються на розрахунковому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Венера - НК".

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.11.2023 позовну заяву (вх. № 14232/23) Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛДПРО" залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.11.2023 прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 1766/0/15-24 від 06.06.2024 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Миколаївської області, у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 18.06.2024 року № 73, у зв`язку зі звільненням у відставку головуючого судді ОСОБА_1 , здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 915/1671/23.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у справі Алексєєва А.П. Підстава повторного автоматизованого розподілу судової справи: звільнення судді з посади.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2024 № 94 у зв`язку з відпусткою головуючого судді Алексєєва А.П. для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 915/1671/23.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2024 справу № 915/1671/23 призначено головуючому судді Олейняш Е.М.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2024 прийнято справу № 915/1671/23 до провадження судді Олейняш Е. М. Втрішено здійснювати повторний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/23, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, № 26/2025 від 14.01.2025, №235/2025 від 15.04.2025 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 9 травня 2025 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

ІІ. ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ У СПРАВІ.

11.12.2023 та 12.12.2023 на адресу Господарського суду Миколаївської області від відповідача ТОВ «ВЕНЕРА-НК» через підсистему "Електронний суд" надійшли клопотання про витребування доказів (вх. № 16240/23 від 11.12.2023 та вх. № 16248/23 від 12.12.2023), в яких відповідач просить суд витребувати у позивача ТОВ «ВАЛДПРО» податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2021 року.

В обґрунтування клопотання відповідач, посилаючись на ст. 81 ГПК України, зазначає, що з метою правильного вирішення спору у справі необхідно витребувати додаткові документи на підтвердження аргументів відповідача ТОВ "ВЕНЕРА-НК" щодо підтвердження позивачем прийняття товару та включенням суми податку на додану вартість до податкового кредиту за звітній період, а саме серпень 2021 року, оскільки такі докази не можуть бути отримані відповідачем самостійно.

14.12.2023 на адресу Господарського суду Миколаївської області від позивача ТОВ «ВАЛДПРО» через підсистему "Електронний суд" надійшли заперечення на клопотання (вх. № 16371/23 від 14.12.2023), в яких позивач просить суд у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовити, оскільки відповідач в порушення ст. 81 ГПК України не зазначив: 1) що може підтвердити або спростувати податкова декларація; 2) заявником не надано жодних підтверджень чи аргументів чому він не міг самостійно витребувати вказаний доказ; 3) відповідач мав самостійно звернутись до органів податкової служби з питанням про надання йому податкової декларації. Позивач зазначив, що податкові накладні є недопустимим та неналежним доказом, клопотання подане з порушенням вимог ст. 81 ГПК України.

Розглянувши подане клопотання про витребування доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 ГПК України у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 ГПК України у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Враховуючи вищевикладене, клопотання відповідача щодо витребування доказів залишено судом без задоволення, оскільки в порушення ч. 2 ст. 81 ГПК України відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження вжиття заходів щодо самостійного отримання цього доказу та причин неможливості отримати цей доказ. Враховуючи викладене, судом відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Інші заяви та клопотання відсутні.

ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

3.1. Правова позиція позивача.

Підставою позову позивачем зазначено наступні обставини.

В серпні 2021 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено усний договір поставки, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупцеві продукцію, а саме портландцемент у кількості 60 тон, протягом 14 календарних днів з моменту оплати, а покупець зобов`язувався прийняти вказану продукцію та оплатити її.

На підставі усної домовленості 14.09.2021 позивач сплатив на користь відповідача грошові кошти у розмірі 150 000, 00 грн., проте, відповідач свої зобов`язання щодо поставки продукції не виконав.

За порушення виконання грошового зобов`язання з повернення коштів позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 218, 525, 526, 530, 625, 626, 638, 639, 641, 669, 670, 693, 712 ЦК України, ст. 173, 174, 179, 180, 181 ГК України

Позивачем у відповіді на відзив (вх. № 16372/23 від 14.12.2023) зазначено наступне:

- факт реєстрації податкової накладної відповідачем ніяк не підтверджує факт поставки товару. Відповідачем не надано первинних документів, які б підтверджували реальну передачу товару позивачу (зокрема, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акти приймання-передачі тощо);

- відповідачем було передчасно складено та подано податкову накладну на суму 511 487, 30 грн., з огляду на те, що товар не було поставлено та оплата здійснена лише в сумі 150 000 грн. (аванс).

- щодо штрафних санкцій, то позивач вказує, що оскільки авансовий платіж було здійснено 14.09.2021 року, рахувати строк інфляційних збільшень та штрафних санкцій доречно з 29.10.2021 року (після пред`явлення першої претензії в телефонному режимі).

3.2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 16237/23 від 11.12.2023) просив суд відмовити в задоволені позову ТОВ «ВАЛДПРО». В обґрунтування заперечень відповідач зазначає наступне.

Між сторонами по справі ТОВ «Валдпро» та ТОВ «Венера-НК» було укладено договір (в усній формі) про поставку товару на суму 511 487, 30 грн.

ТОВ «Венера НК» відгрузило та доставлено ТОВ «Валдпро» товар на загальну вартість 511 487, 30 грн., в тому числі ПДВ - 85 257, 88 грн., а позивач ТОВ «Валдпро» зобов`язався оплатити товар, що і було виконано частково, оскільки відповідно до платіжного доручення № 1594 від 14.09.2021 сплатило на рахунок відповідача 150 000 грн.

Відповідач стверджує, що товар залишився у позивача, а відповідач зареєстрував податкову накладну 16.08.2021. Отже, ТОВ «Валдпро» отримало та скористалося податковим кредитом, як платник ПДВ, на суму 85 247, 88 грн.

Відповідач зазначає, що твердження позивача про те, що останній сплатив нібито аванс не відповідає дійсності, і не підтверджується жодними документами, які були надані позивачем до суду.

Факт укладення та виконання договору поставки підтверджується податковою накладною, зареєстрованою відповідачем, яка не була заперечена позивачем, і включено останнім суми ПДВ за даною угодою до свого податкового кредиту.

Відповідач зазначає, що товар було поставлено відповідачем, частково оплачено позивачем і саме позивач не виконав зобов`язання за договором поставки, оскільки має заборгованість перед відповідачем на суму 361 487, 30 грн.

Щодо стягнення штрафних санкцій, то відповідач зазначає, що такі вимоги є похідними від вимоги про стягнення з відповідача 150 000 грн., і тому не підлягають задоволенню. Крім того, жодним письмовим доказом не підтверджується, що поставка мала відбутись 29.09.2021. Оскільки договір укладено в усній формі, відповідач з посиланням на ст. 546, 547, 549 ЦК України, зазначає, що жодних штрафних санкцій застосовано бути не може, оскільки жодним письмовим документом не узгоджено застосування штрафних санкцій.

Заперечення обґрунтовані положеннями ст. 181 ГК України, ст. 205, 207, 546, 547, 549, 639 ЦК України, ст. 187, 192, 201 ПК України та Законом України «Про бухгалтерський облік».

ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

В заявах по суті спору сторони зазначили, що між ними було укладено усний договір поставки товару.

Судом встановлено наступні обставини.

16.08.2021 відповідачем сформовано рахунок-замовлення № 57 від 16.08.2021 на суму 511 487, 30 грн.., в якому постачальником зазначено ТОВ "ВЕНЕРА-НК", покупцем ТОВ "ВАЛДПРО", підстава - договір поставки. Товар: портландцемент, дверне полотно, ДСП ламінована, короб, лиштва плоска, міра ясень.

16.08.2021 відповідачем на виконання вимог податкового законодавства складено податку накладну № 2 від 16.08.2021 на суму 511 487, 30 грн., яка 09.09.2021 зареєстрована в ЄРПН, що підтверджується квитанцією про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних від 09.09.2021.

14.09.2021 позивачем ТОВ «ВАЛДПРО» на рахунок відповідача ТОВ «ВЕНЕРА-НК» проведено оплату грошових коштів в сумі 150 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1594 від 14.09.2021, із зазначенням призначення платежу «оплата за товар згідно договору поставки; у т.ч. ПДВ 20 % - 25 000, 00 грн.».

01.02.2022 позивач звертався до відповідача із претензією № 01/02 від 01.02.2022, в якій вимагав в 5-денний термін з моменту отримання вказаної претензії поставити товар або перерахувати на рахунок ТОВ «ВАЛДПРО» грошові кошти у розмірі 150 000, 00 грн.

Доказів надіслання претензії № 01/02 від 01.02.2022 на адресу відповідача суду не подано.

06.10.2023 позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 05-10/2 від 05.10.2023, в якій позивач вимагав в 5-денний термін з моменту отримання вказаної претензії поставити товар або перерахувати на рахунок ТОВ «ВАЛДПРО» грошові кошти у розмірі 150 000, 00 грн.

Факт направлення претензії № 05-10/2 від 05.10.2023 відповідачу підтверджується описом вкладення у цінний лист 220 з відміткою відділення поштового зв`язку про направлення 06.10.2023 та поштовою квитанцією від 06.10.2023. Претензія направлена на юридичну адресу відповідача, яка зазначена в ЄДРЮОФОПГФ.

Доказів направлення відповідачем відповіді на вищевказану претензію суду не подано.

Неналежне виконання відповідачем усних домовленостей в частині належної та своєчасної поставки товару на 150 000, 00 грн. та неповернення відповідачем суми попередньої оплати за непоставлений товар і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (п. 5.11-5.13 постанови КГС ВС від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21).

Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.

5.1. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків відповідно до ст. 11 ЦК України, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

5.2. Форма правочину. Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За загальним правилом, недодержання письмової форми договору (відсутність єдиного документа тощо) не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину. Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину є обмеження доказів, які допускається наводити в разі заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин. Допустимими є письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису та інші докази. Недопустимими є свідчення свідків.

Отже, такі ж докази є допустимими й у випадку спору про недійсність правочину, щодо якого не додержано письмову форму (або текст документа не надано сторонами). Ураховуючи, що при фіктивному правочині майно не переміщається, а кошти не передаються, для вирішення питання про те, чи було укладено правочин, слід у повному обсязі дослідити всі докази, які відображають волю сторін, пов`язану з правочином (п. 4.21, п. 4.22 постанови ВП ВС від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

5.3. Правове регулювання договору поставки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (постанова Верховного Суду від 07.02.2018 року по справі № 910/5444/17, постанова Верховного суду від 20.02.2019 року по справі № 912/2275/17).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17; п. 68 постанови ВП ВС від 22.09.2020 № 918/631/19).

У відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, ч. 1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки. Водночас Велика Палата Верховного Суду не погоджується з доводами скаржника про те, що прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати пов`язано також із датою закінчення строку дії контракту, оскільки відсутні підстави ототожнювати цю дату із строком (терміном) виконання постачальником (продавцем) обов`язку повернути суму попередньої оплати (п. 85, 86 постанови ВП ВС від 22.09.2020 № 918/631/19).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

5.4. Правове регулювання відображення господарських операцій в бухгалтерському обліку.

Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції від 01.07.2021) визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":

- господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства;

- первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Доказами реального здійснення господарської операції є первинні документи, які підтверджують фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання придбаних товарів у власній господарській діяльності покупця (постанова КАС ВС від 19.06.2018 у справі № 804/15389/15, постанова КГС ВС від 26.03.2019 у справі № 925/291/18).

За своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують певні факти господарської діяльності в правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (постанова КГС ВС від 10.02.2020 у справі № 909/146/19).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (постанови КГС ВС від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 05.12.2018 у справі № 915/878/16, від 30.09.2020 у справі № 910/8612/19).

5.5. Правове регулювання порядку та підстав реєстрації податкової накладної.

Положеннями ч. 1 ст. 19 та ч. 1, 2 ст. 67 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частинами 3, 8 ст. 19 ГК України передбачено, що обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів врегульовано положеннями ПК України.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут і далі - в редакції від 01.08.2021) господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п. 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз наведених норм свідчить, що підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (п. 4.29-п. 4.31 постанови ВП ВС від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

Як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Проте, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару (п. 7.9 постанови КГС ВС від 01.06.2020 у справі № 906/355/19).

Подібні висновки викладені Касаційним господарським судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19.

Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

За результатами перегляду справи в касаційному порядку об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, враховуючи наведене у розділі 8 цієї постанови, не убачає підстав для відступу від висновку колегії суддів Касаційного господарського у складі Верховного Суду, викладеного у пункті 44 постанови від 28.08.2020 зі справи № 922/2081/19 як такого, що пов`язаний з встановленими обставинами у конкретній справі (про те, що податкові декларації підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції), але вважає за доцільне його конкретизувати: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності (постанова Об`єднаної палати КГС ВС від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19).

5.6. Правове регулювання відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова КГС ВС від 14.01.2020 року № 924/532/19).

За змістом ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (п. 74 постанови ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Таким чином у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки (п. 85 постанови ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

VІ. ВИСНОВКИ СУДУ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що між сторонами ТОВ "ВАЛДПРО" (покупець) та ТОВ "ВЕНЕРА-НК" (постачальник, продавець) було укладено усний договір поставки товару, про що сторонами зазначено в заявах по суті спору (ч. 1 ст. 75 ГПК України).

В позовній заяві позивач зазначив, що за умовами усного договору постачальник (відповідач) зобов`язався поставити покупцю (позивач) продукцію, а саме: портландцемент у кількості 60 тон протягом 14 календарних днів з моменту оплати, а покупець зобов`язався прийняти вказану продукцію та оплатити її.

Матеріалами справи також підтверджено факт оплати позивачем відповідачу за товар в сумі 150 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1594 від 14.09.2021, із зазначенням призначення платежу «оплата за товар згідно договору поставки; у т.ч. ПДВ 20 % - 25 000, 00 грн.».

Водночас, відповідачем подано суду рахунок-замовлення № 57 від 16.08.2021 на суму 511 487, 30 грн. на поставку товару: портландцемент, дверне полотно, ДСП ламінована, короб, лиштва плоска, міра ясень. В цей же день 16.08.2021 відповідачем складено податкову накладну № 2 від 16.08.2021 на суму 511 487, 30 грн., яка 09.09.2021 зареєстрована в ЄРПН.

Позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення суми попередньої оплати за товар, оскільки відповідачем не поставлено товар. Водночас відповідач зазначає, що товар поставлено.

Судом встановлено, що відповідачем не подано суду жодних доказів на підтвердження факту поставки товару відповідачем позивачу, а також прийняття товару позивачем - первинних документів бухгалтерського обліку, в яких повинно бути відображено, зокрема, але не виключно, зміст господарської операції із зазначенням переліку товару, його кількості, вартості, способу поставки, дати поставки тощо. Відповідач посилається на те, що позивач сформував податковий кредит на підставі податкової накладної, що є підтвердженням факту поставки товару. Водночас, суд зазначає, що реальність господарської операції, зокрема, факт поставки товару, оцінюється судом на підставі поданих сторонами у справі доказів у їх сукупності, якими є не лише документи податкового обліку, а й документи бухгалтерського обліку, тобто первинні документи, які підтверджують реальний рух активів, наявність або відсутність реального руху такого товару (видаткові накладні, акти приймання-передачі, товарно-транспортні накладні; документи, які підтверджують факт виготовлення (придбання) продавцем продукції (товару) з метою продажу, документи на підтвердження факту зберігання, перевезення товару тощо). Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, які б надавали змогу встановити факт поставки товару.

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, а первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Як зазначено судом вище, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів фактичного постачання товару та оформлення первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій в розумінні ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", суд дійшов висновку, що у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, ч. 1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки (постанова ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Як зазначалось судом вище, 06.10.2023 позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 05-10/2 від 05.10.2023, в якій позивач вимагав в 5 денний термін з моменту отримання вказаної претензії поставити товар або перерахувати на рахунок ТОВ «ВАЛДПРО» грошові кошти у розмірі 150 000, 00 грн. Факт направлення претензії № 05-10/2 від 05.10.2023 підтверджується описом вкладення у цінний лист, поштовою накладною та поштовою квитанцією. Водночас, матеріали справи не містять доказів надання відповідачем позивачу відповіді на вказану претензію.

Щодо строку виконання зобов`язання, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Враховуючи, що договір поставки між сторонами укладено в усній формі, а будь-яких доказів узгодження сторонами строку поставки товару (чіткої календарної дати або вказівки на подію, яка має неминуче настати відповідно до ст. 251, 252 ЦК України) матеріали справи не містять, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ч. 2 ст. 530, 663 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем на підтвердження факту звернення до відповідача із вимогою про поставку товару або повернення грошових коштів (попередньої оплати) подано суду претензію вих. № 01-02 від 01.02.2022, а також претензію вих. № 05-10/2 від 05.10.2023. Оскільки суду не подано доказів направлення позивачем відповідачу претензії від 01.02.2022, суд дійшов висновку, що строк виконання зобов`язання слід обчислювати, виходячи з факту направлення вимоги (пред`явлення претензії) від 05.10.2023.

Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 № 958 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за № 173/24950 (далі - Нормативи), розроблено відповідно до Закону України "Про поштовий зв`язок", актів Всесвітнього поштового союзу, Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері надання послуг поштового зв`язку.

Відповідно до п. 3 Нормативів у цих Нормативах і нормативних строках терміни вживаються у таких значеннях: нормативний строк пересилання поштових відправлень (крім простих листів та поштових карток) - час, установлений для пересилання поштових відправлень від об`єкта поштового зв`язку місця приймання до об`єкта поштового зв`язку місця вручення.

Відповідно до п.п. 2 п. 1, п. 2 Нормативів нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Враховуючи вищевикладене, а також факт надіслання 06.10.2023 позивачем на адресу відповідача претензії № 05-10/2 від 05.10.2023, враховуючи нормативні строки пересилань поштових відправлень (06.10.2023 (день подання поштового відправлення) + 2 дні без урахування вихідних днів + 1 день для рекомендованої кореспонденції), суд дійшов висновку, що 11.10.2023 є днем отримання претензії боржником. Тобто, в силу приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України граничним строком повернення попередньої оплати було 18.10.2023 (11.10.2023 + семиденний строк), а з 19.10.2023 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

При цьому, посилання позивача на те, що строк оплати настав, виходячи з дати вимоги в телефонному режимі, не відповідає вимогам законодавства.

Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати в розмірі 150 000, 00 грн., строк повернення якої настав. В цій частині позов підлягає задоволенню.

За порушення відповідачем виконання зобов`язання з повернення попередньої оплати (грошове зобов`язання), позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Так, 3 % річних в сумі 9 345, 21 грн. нараховано позивачем відповідачу за період з 29.10.2021 по 26.10.2023, виходячи з суми 150 000, 00 грн.

Крім того, позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати в сумі 49 158, 77 грн. за період жовтня 2021 по серпень 2023.

Враховуючи, що з 19.10.2023 боржник є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про перерахунок розміру 3 % річних.

Розрахунок здійснено судом за допомогою Бази "Ліга.Закон".

Сума 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати в сумі 150 000, 00 грн. за період прострочення з 19.10.2023 по 26.10.2023 (дата зазначена в позові) становить 98, 63 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню. В решті 3 % річних судом відмовлено.

В частині стягнення інфляційних втрат судом відмовлено, оскільки нарахування інфляційних втрат здійснено позивачем за період з жовтня 2021 по серпень 2023, тобто в період, коли зобов`язання не було прострочено.

Положеннями ГПК України не передбачено права або обов`язку суду самостійно здійснювати нарахування штрафних санкцій, відсотків річних, інфляційних втрат тощо, а також самостійно визначати періоди нарахування таких сум. Відповідно до процесуального закону (ст. 4, 13, 45, 46 ГПК України) саме позивач визначає позовні вимоги, наводить відповідні розрахунки, а суд під час розгляду справи лише перевіряє відповідність останніх вимогам норм законодавства, а також правильність здійснених розрахунків та вирішує спір по суті, за результатами чого приймає рішення. Самостійне нарахування та стягнення судом штрафних санкцій свідчитиме про вихід суду за межі позовних вимог, що не відповідатиме приписам ст. 14 ГПК України.

Враховуючи, що суд не може виходити за межі позовних вимог, у тому числі періодів нарахування (ст. 14 ГПК України), суд дійшов висновку про відмову у стягненні інфляційних втрат.

Щодо посилань відповідача не неправомірність нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 546, 549 ЦК України, то суд зазначає, що 3 % річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а право на нарахування вказаних сум виникає в силу закону на підставі ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.

VІІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Позивачем відповідно до платіжної інструкції № 1786 від 01.02.2022 на суму 2 481, 00 грн. та квитанції про сплату № 8502-9780-8822-0740 на суму 646, 56 грн. під час звернення до суду із даним позовом сплачено судовий збір в загальній сумі 3 127, 56 грн.

При цьому, позовну заяву подано позивачем в електронній формі через підсистему "Електронний суд".

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0, 8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, судовий збір в спірному випадку становить 2 502, 05 грн.

Судовий збір в сумі 625, 51 грн. може бути повернуто судом з Державного бюджету України за клопотанням позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України в розмірі 1 801, 23 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 700, 82 грн. слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНЕРА-НК", вул. Космонавтів, буд. 140, кв. 58, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54031 () на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛДПРО", вул. Артилерійська, буд. 18/2, оф. 7, м. Миколаїв, 54030 ():

- 150 000, 00 грн. (сто п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.) - суми боргу;

- 98, 63 грн. (дев`яносто вісім грн. 63 коп.) - 3 % річних;

- 1 801, 23 грн. (одна тисяча вісімсот одна грн. 23 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 29.05.2025

Суддя Е.М. Олейняш