РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.03.2025Справа № 910/12320/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Організації орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7"

про розірвання договору та виселення з орендованого приміщення,

Представники учасників процесу згідно з протоколом від 17.03.2025,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2024 року Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач, Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Організації орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" (далі - відповідач, Організація) про:

- розірвання договору від 20.10.1993, укладеного між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Організацією орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7";

- виселення Організації орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" з цілісного майнового комплексу Спеціалізованого ремонтно налагоджувального управління № 7, в тому числі з нежитлових будівель на вулиці Деревлянській (стара назва - Якіра), 16/18 та на проспекті Академіка Палладіна, 9 в місті Києві, які входять до його складу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням з боку відповідача умов договору від 20.10.1993.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/12320/24, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 20.11.2024 та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

06.11.2024 через систему Електронний суд від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

12.11.2024 через систему Електронний суд представником позивача подано відповідь на відзив.

18.11.2024 через систему Електронний суд представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, два аналогічних за змістом клопотання про неприйняття як доказів копій документів, доданих до відповіді на відзив.

19.11.2024 через систему Електронний суд представником відповідача подано клопотання про визнання неналежними і недостовірними доказами копій документів, що додані позивачем до відповіді на відзив на позовну заяву.

За наслідками засідання 20.11.2024 суд ухвалив відмовити задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Орендного підприємства "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" та відкласти підготовче засідання на 25.12.2024 та запропоновано позивачу подати до суду у строк до 10.12.2024 в порядку частини 4 статті 74 ГПК України довідку про стан розрахунків по орендній платі за період з 2023 року по 2024 рік та Акт (копію, витяг) прийому-передачі майна, що перебуває в загальнодержавній власності до комунальної щодо об`єкта за адресою місто Київ, вулиця Якіра, будинок 16/18.

10.12.2024 через систему Електронний суд представником позивача на виконання ухвали суду від 20.11.2024 подано письмові пояснення з відповідними доказами.

12.12.2024 через систему Електронний суд представником позивача на виконання ухвали суду від 20.11.2024 подано клопотання про долучення доказів.

Підготовче засідання, призначене на 25.12.2024 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Джарти В. В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 підготовче засідання у справі призначено на 16.01.2025.

16.01.2052 до суду надійшли заперечення відповідача на клопотання позивача про долучення доказів.

За наслідками підготовчого засідання 16.01.2025 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначений розгляд справи по суті в судовому засіданні 05.02.2025.

04.02.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем були подані письмові пояснення.

У судовому засіданні 05.02.2025 судом була оголошена перерва до 17.03.2025.

17.03.2025 представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.

Представник відповідача у свою чергу заперечував проти задоволення позовних вимог, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві та письмових поясненнях. Також представник Організації просив суд визнати наявні в матеріалах справи неналежними та недостовірними.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від сторін суду не представлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.10.1993 між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» був укладений договір оренди державного майна (далі - договір), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в користування майно спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7 у складі: основних засобів виробництва по відновній вартості на суму 3 718 700 крб, у т.ч. будівлі та споруди на суму 2 808 000 крб, згідно додатку № 2, 3. Обігові кошти на суму 5 195 500 крб., у т.ч. запаси та витрати на суму 5 165 400 крб.

За господарське використання майна та обігових коштів, наданих в оренду, орендар сплачує орендодавцю орендну плату згідно з розрахунком орендної плати. Орендна плата є фіксованою платою і сплачується щомісячно в розмірі 1/12 частини річної суми не пізніше 20 числа наступного місяця (згідно з розрахунком орендної плати) (пункт 1.2 договору).

Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору передача майна в оренду не припиняє права власності на нього. Створене орендарем підприємство стає правонаступником прав та обов`язків, пов`язаних з діяльністю державного підприємства, на базі якого створена організація орендарів. Орендарю переходять права та зобов`язання цього підприємства по участі в соціально-економічному розвитку відповідного району.

Відповідно до пункту 6.2 договору він припиняється внаслідок: закінчення строку дії Договору, викупу об`єкту оренди, загибелі об`єкту оренди.

За умовами пункту 6.5 Договору при відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміни Договору до закінчення строку він вважається продовженим на той же строк на тих же умовах.

Відповідно до пункт 7.1 договору договір вступає в дію з часу його підписання і діє протягом 3-х років. Так, договір було укладено на строк з 20.10.1993 по 20.10.1996 і в подальшому він продовжувався в результаті пролонгації на тих самих умовах по 20.10.2023, відповідно до пункту 6.5 договору у зв`язку із відсутністю заяви однієї із сторін про припинення або зміни договору. У 2023 році до строку договору застосовуються положення пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», згідно з яким строк дії договору продовжено на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

У додатку № 2 до договору сторонами погоджено об`єкти, які передаються в оренду, а саме: будови на вул. Якіра (нова назва - Деревлянська), буд. 16/18 та на вул. Палладіна, буд. 9 у місті Києві.

Як стверджує позивач, після укладення договору оренди, ОО «СРНУ № 7» було створено Орендне підприємство «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7», яке здійснює господарську діяльність, використовуючи орендоване майно, яке передано останньому в оперативне управління. Орендне підприємство підзвітне організації орендарів.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з позицією Додатком №1, до якого включено, зокрема, нежилий будинок на просп. Академіка Палладіна, 9, літ. А площею 1790,50 кв. м (додаток № 4).

Рішенням Київської міської ради від 24.06.2004 № 322/1532 «Про затвердження переліку об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено перелік об`єктів, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, згідно з Додатком, до якого включено, зокрема, об`єкт по вул. Якіра, 16/18, площею 240,0 кв. м, балансоутримувачем об`єкта є ОП «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7».

Департамент стверджує, що відповідач договірні зобов`язання в частині здійснення платежів з орендної плати не виконує з 2015 року.

Так, період несплати орендної плати за договором складає 106 місяців підряд, що підтверджується довідкою про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023. Загальна сума несплати за вказаний період складає 484 645,69 грн.

Позивач листом від 20.12.2023 № 062/05-21-6952 повідомив відповідача про відмову від Договору у зв`язку із несплатою орендарем орендної плати та необхідність повернення об`єкта оренди. Вказаний лист було направлено відповідачу цінним листом з описом вкладення № 618 з повідомленням про вручення. Лист про відмову від договору оренди було вручено відповідачу 26.12.2023.

На переконання позивача датою припинення договору відповідно до частини 2 статті 782 ЦК України є 26.12.2023.

У той же час у пункті 6.1 договору зазначено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Згідно з пунктом 6.4 договору на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Посилаючись на наведені обставини, враховуючи, що відповідач не сплачує орендну плату, об`єкт оренди не звільнив та продовжує його використовувати, Департамент звернувся із цим позовом до суду про розірвання договору оренди та виселення з Цілісного майнового комплексу Організацію орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7".

У свою чергу Організація не визнає позовних вимог та зауважує, що Департаментом не надано жодних належних доказів, які б відповідно до приписів нормативних актів чинних на дату прийняття розпорядчих рішень Київської міської ради: рішення Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» щодо нерухомого майна за адресою м. Київ, вул. Палладіна, 9; рішення Київської міської ради м. Києва від 24.06.2004 № 322/1532 «Про затвердження переліку об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва», засвідчували наявність у позивача матеріально-правових підстав заявляти позов, який є предметом розгляду у цій справі. Також на підтвердження своїх заперечень проти позову Організація посилалась на судові рішення в справі № 910/24315/16.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, у тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли у 1993 році внаслідок укладення договору оренди.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень правила Цивільного Кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовується в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Також, згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, що набрав чинності 01.01.2004 Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, що виникли після набрання чинності його положеннями.

До господарських відносин, що виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення застосовуються щодо тих прав і обов`язків, які продовжують існувати або виникли після набрання чинності цими положеннями.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статей 13, 525, 526 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, які мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що укладений 20.10.1993 між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації та Організацією орендарів «Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7» договір оренди державного майна за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Норми вказаної статті кореспондуються з приписами статті 759 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (стаття 762 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (далі - Закон) орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності (частина 4 вказаної статті).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Приписами статті 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)..

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

З представлених суду документів, а саме довідки про нарахування і надходження орендної плати за договором оренди від 20.10.1993 за період з 01.01.2015 по 30.11.2023 вбачається, що відповідач не здійснює виконання свого обов`язку орендаря та не сплачує орендну плату. Із вказаної довідки вбачається, що дата останнього надходження коштів 16.01.2015.

Відповідач у межах розгляду даного спору не спростував доводів позивача про наявність заборгованості з орендної плати. Більш того під час судового засідання підтвердив факт невиконання обов`язку орендаря щодо внесення орендних платежів.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Системно проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку про доведеність факту наявності заборгованості з орендної плати, що свідчить про порушення умов укладеного договору та наявність підстав застосування правових наслідків порушення зобов`язання.

За частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Водночас, частиною 3 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" закріплено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

У пункті 6.1 договору зазначено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Водночас, на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України (пункт 6.4 договору).

Оскільки матеріалами справи підтверджується істотне порушення відповідачем умов договору, що полягає у невиконанні зобов`язань щодо погашення сум заборгованості за користування орендованим приміщенням, а також враховуючи те, що відповідач в установленому законом порядку не спростував встановлених обставин справи, суд на підставі вищезазначених норм чинного законодавства дійшов висновку про те, що позовна вимога в частині розірвання договору оренди державного майна від 20.10.1993 підлягає задоволенню.

У позовній заяві позивач також просить суд виселити Організацію орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" із займаного приміщення.

Відповідно до частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Крім того, за змістом частини 1 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Пунктом 6.7 договору передбачено, що при розірванні договору Орендар повертає Орендодавцю основні та оборотні засоби, передані йому в оренду з урахуванням нормального зносу майна.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав розірвання спірного договору оренди, тому на підставі вищезазначених вимог закону суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо виселення Організації орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" з орендованого приміщення.

Водночас суд не погоджується із доводами відповідача, покладеними в основу заперечень проти позову щодо відсутності повноважень у позивача на звернення із даними позов з підстав недоведеності факту приналежності спірного майна до комунальної власності та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.2 рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 24.04.1990 № 380 «Про передачу в орендне користування господарчих блоків по вул. Ірпінській, 71 та Палладіна, 9 в Ленінському районі» надано в орендне користування СРНУ № 7 виробничого житлово-ремонтного об`єднання (ВЖРО) виконкому міськради приміщення двоповерхового госпблоку по просп. Палладіна, 9 загальною площею 1790,5 кв.м, для розміщення апарату управління, лабораторії по ремонту електровимірювальних приладів майстерні по ремонту перфораторів, електроінструментів, плат ЗПП та систем протипожежного захисту будинків та доручено орендарям провести ремонт приміщення госпблоків власними силами, за рахунок своїх коштів.

На виконання рішення Київського міськвиконкому від 24.04.1990 № 380, міське житлове управління виконкому Київради народних депутатів 14.05.1990 видало ордер № 18140 Спеціалізованому ремонтно-налагоджувальному управлінню № 7 ВЖРО на зайняття приміщень двохповерхового госпблоку на вул. Палладіна, 9 в м. Києві.

На виконання Постанови Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року „Про порядок введення в дію Закону Української РСР „Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" та Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року „Про введення в дію Закону України „Про власність", відповідно до ст. 7 Закону України „Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і районне самоврядування", Постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 року „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" визначено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності) та встановлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю і зобов`язано міністерства і відомства України, органи, уповноважені управляти державним майном, здійснити до 01.01.1992 року передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні, до комунальної власності згідно з переліком.

Відповідно до наказу виробничого житлово-ремонтного об`єднання виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 29.01.1991 № 24 «О передаче производственной базы по ул. Якира, 16/18 на баланс СРНУ-7» та Акту приймання передачі основних засобів від 17.10.1991, виробничу базу по вул. Якіра, 16/18 передано з балансу СРНУ-8 на баланс СРНУ -7 з 01.02.1991.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 року „Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів прийнято рішення № 26 від 13.01.1992 року „Про формування комунального майна міста та районів" пунктами 1-3 якого затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста (додаток № 1). Пунктом 2 зазначеного рішення ГоловПЕУ разом з управлінням, об`єднаннями міськвиконкому здійснити до 25 лютого 1992 року приймання державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, органів уповноважених управляти державним майном, до комунальної власності міста згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 переліком. (п. 2.). Головним управлінням, управлінням, об`єднанням, фірмам міськвиконкому здійснити до 15 лютого 1992 року передачу комунального майна, за станом на 1 січня 1992 року, яке перебуває у їх віданні, до комунальної власності районів згідно із затвердженим цим рішенням переліком. (п. 4.).

13.01.1992, на виконання постанови № 311, Київською міською радою народних депутатів було прийнято рішення № 26 «Про формування комунального майна міста та районів». Пунктом 1 цього рішення, затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста, в тому числі: - двоповерховий госпблок на просп. Палладіна, 9 (пункт 133 таблиці 14 додатку 1); - виробнича база по вул. Якіра, 16 (пункт 2.13.17 таблиці 4 додатку 1).

Законом України "Про власність" від 07.02.1991, а саме ст.ст.31, 32 було передбачено, що до державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Суб`єкти права державної власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Законом України "Про власність" (в редакції станом на 23.03.1992) в ст. 37 було встановлено, що майно, яке є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством Української РСР.

Отже, з вказаної статті вбачається, що для виникнення права повного господарського відання необхідна розпорядча дія суб`єкту права власності того майна, яке передається до господарського відання.

Таким чином на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 та рішення Виконавчого комітету Київської міської ради № 26 від 13 січня 1992 року правовий режим щодо будинку по вул. Палладіна, 9 був визначений, його віднесено до комунальної власності м. Києва.

Крім того, Рішенням Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 року "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з Додатком №1", зокрема, до таких об`єктів належить нежилий будинок по просп. Академіка Палладіна, 9, літ. А площею 1 790,50 кв.м.

Рішенням Київської міської ради №322/1532 від 24.06.2004 року "Про затвердження переліку об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, згідно з додатком, за яким, зокрема, до об`єктів реконструкції, реставрації, незавершеного будівництва, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва належить об`єкт по вул. Якіра, 16/18, площею об`єкта 240,0 кв.м., балансоутримувачем об`єкта є Орендне підприємство "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління №7".

Крім того, на підставі розпорядження Представника Президента України у місті Києві від 29.05.92 № 368 «Про створення державного комунального виробничого житлово-ремонтного об`єднання» було проведено реорганізацію ВЖРО та створено на базі підприємств реорганізованого об`єднання - державне комунальне виробниче житлово-ремонтне об`єднання, до складу якого увійшли СРНУ № 7 та СРНУ № 8.

Нежилий будинок за адресою: вул. Палладіна, 9 було закріплено на праві повного господарського відання за державним комунальним виробничим житлово-ремонтним об`єднанням згідно позиції 7.433 додатку до розпорядження № 368.

Отже, держава в особі уповноважених органів передала в комунальну власність виробниче житлово-ремонтне об`єднання, з усіма його структурними підрозділами (серед яких були СРНУ № 7 та СРНУ № 8).

02.06.1992 було введено в дію Закон України «Про оренду майна державних підприємств та організацій» (далі - Закон про оренду), який забезпечував підвищення ефективності використання майна державних підприємств, організацій шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам.

Відповідно до статті 5 закону про оренду (діючий на час укладення договору оренди), орендодавцями є: органи уповноважені місцевими Радами народних депутатів управляти майном, що перебуває у комунальній власності. Орендарями за цим Законом можуть бути організації орендарів, створені членами трудового колективу державного підприємства, організації, їх структурних підрозділів, громадяни та юридичні особи України, іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства (стаття 6 Закону про оренду).

14.08.1992 на виконання Закону про оренду та з метою організації підприємницької діяльності на основі орендованого майна, за рішенням установчих зборів трудового колективу була утворена організація орендарів «Спеціалізоване ремонтно- налагоджувальне управління № 7» (далі організація орендарів СРНУ № 7).

Відповідно до пункту 4.4 Положення про організацію орендарів СРНУ № 7, затвердженого загальними зборами організації орендарів протоколом № 1 від 14.08.1992 (далі - Положення про організацію орендарів), на підставі договору про оренду майна організація орендарів розробляє та затверджує статут підприємства.

Організації орендарів відповідно до Закону України «Про власність» належить право власності на виготовлену продукцію, інше майно набуте в результаті виробничої діяльності, а також на доход (прибуток) одержаний орендарем (пункт 4.8 цього Положення).

Відповідно до пункту 7.1 Положення про організацію орендарів, припинення діяльності відбувається внаслідок закінчення строку договору оренди, викупу об`єкта оренди, загибелі об`єкта оренди, дострокового розірвання договору оренди тощо. У разі розірвання договору оренди, закінчення його строку дії та відмови від його продовження, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди (пункт 7.2. Положення).

Таким чином, відповідно до діючого на той час законодавства, майно комунальної власності передавалося в оренду працівникам підприємств (які об`єднувалися в організації орендарів та розміщувалися в об`єктах комунальної власності) з метою укладання договору оренди майна, для здійснення своєї діяльності, вироблення продукції та отримання прибутку від її реалізації, тобто організації орендарів створювалися саме для того, щоб орендувати майно комунальної власності.

Так, 20.10.1993 між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (орган уповноважений місцевою радою народних депутатів управляти майном, що перебуває у комунальній власності) (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОО «СРНУ № 7» було укладено договір оренди майна (далі - Договір). Відповідно до пункту 1.1 Договору Орендодавець здає, а Орендар приймає в користування майно Спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7 у складі: основних засобів виробництва, в т. ч. будівлі та споруди; обігові кошти, в т. ч. запаси та витрати. Відповідно до пункту 2.1. передача майна в оренду не припиняє право власності на нього.

У подальшому, з метою створення єдиної системи управління житловим фондом, а також докорінної зміни форм управління майном, що перебуває у власності міста, вирішено реорганізувати виробниче житлово-ремонтне об`єднання (ВРЖО), до складу якого входили в тому числі СРНУ №7 та № 8.

Так, відповідно до пункту 7 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 04.09.1996 № 1397 (далі - Розпорядження), визначено, що ДКП «Київжитлоспецексплуатація» КМДА є правонаступником Виробничого житлово- ремонтного об`єднання.

Відповідно до пункту 8 Розпорядження - спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 8 (СРНУ № 8) підпорядкували Головному управлінню житлового господарства та майна міста КМДА.

Пунктом 9 вказаного розпорядження, визначено, що Головне управління житлового господарства та майна КМДА координує роботу орендного спеціалізовано ремонтно- налагоджувального управління № 7.

Отже, всі вказані докази та документи, підтверджують, що державне майно та підприємства, які перебували у державному віданні, в тому числі і структурні підрозділи Виробничого житлово-ремонтного об`єднання (ВРЖО) передані у комунальну власність, правонаступником ВРЖО є ДКП «Київжитлоспецексплуатація» (станом на зараз - КП «Київжитлоспецексплуатація»).

У подальшому Київською міською радою було прийнято рішення від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м.Києва», яким було затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, в тому числі і цмк на просп. Палладіна, 9 (додаток № 1 до рішення чинний станом на день розгляду спору).

Додатково Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву листом від 02.12.2024 № 930-12-1475 підтверджує, що в Єдиному реєстрі об`єктів державної власності спірне майно відсутнє, що в свою чергу свідчить про те, що вказані об`єкти оренди до державної власності не належать.

Таким чином, доводи відповідача про недоведеність позивачем перебування спірного майна у комунальній власності є не обґрунтованим.

Доводи відповідача про недостовірність представлених суду документів на переконання суду є хибними, оскільки обґрунтовані невідповідністю порядку їх складання. Натомість будь-яких доказів про оскарження чи визнання недійсним вказаних документів Організацією суду не представлено.

Більш того, суд критично оцінює доводи відповідача із посиланням на рішення у справі № 910/24315/16 та зазначає, що в силу приписів частини 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Разом з тим, добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що Організація, сплачуючи до 2015 року орендну плату на користь позивача (доказів протилежного суду не представлено), припускається суперечливої поведінки заперечуючи у межах розгляду спору право позивача на розпорядження орендованим майном.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про розірвання договору та виселення з орендованого приміщення задовольнити повністю.

2. Розірвати договір оренди державного майна від 20.10.1993, укладений між Управлінням комунального майна у м. Києві Київської міської державної адміністрації (правонаступником якого є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Організацією орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7".

3. Виселити Організацію орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" (03179, місто Київ, ПРОСПЕКТ АКАДЕМІКА ПАЛЛАДІНА, будинок 9; ідентифікаційний ) з цілісного майнового комплексу Спеціалізованого ремонтно-налагоджувального управління № 7, в тому числі з нежитлових будівель на вулиці Деревлянській (стара назва -Якіра), 16/18 та на проспекті Академіка Палладіна, 9 в місті Києві, які входять до його складу.

4. Стягнути з Організації орендарів "Спеціалізоване ремонтно-налагоджувальне управління № 7" (03179, місто Київ, ПРОСПЕКТ АКАДЕМІКА ПАЛЛАДІНА, будинок 9; ідентифікаційний ) на користь Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01001, місто Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 10; ідентифікаційний ) 6 056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок) судового збору.

5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 16.05.2025.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ