ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/5081/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників сторін:

від Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», м.Київ - Ляхов О.В., на підставі ордеру;

від Фізичної особи - підприємця Сейтумерова Мансура Сейтхаліловича, м. Генічеськ, Херсонської області - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», м. Київ

на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025, суддя першої інстанції Гут С.Ф., повний текст якого складено та підписано 11.02.2025 року

у справі №916/5081/24

за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», м. Київ

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Сейтумерова Мансура Сейтхаліловича, м. Генічеськ Херсонської області

про стягнення 1 162 534 грн 48 коп.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Сейтумерова Мансура Сейтхаліловича, м. Генічеськ Херсонської області, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь 1 162 534 грн 48 коп. заборгованості за кредитним договором, з якої 879 999 грн 91 коп. заборгованості за кредитом, 282 534 грн 57 коп. заборгованості за процентами, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» посилається на неналежне виконання відповідачем кредитних зобов`язань, передбачених кредитним договором від 23.09.2020 року № -КД-1 в частині своєчасного та остаточного повернення грошових коштів (кредиту), що встановлено рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 року у справі 916/569/23, та ігноруванням вимог повідомлення від 01.08.2024 року №00922НЕІ0S1FG в частині повернення наданої позики у строк до 01.09.2024 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі №916/5081/24 позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи - підприємця Сейтумерова Мансура Сейтхаліловича, м. Генічеськ Херсонської області на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ заборгованість за кредитом в сумі 879 999 грн 91 коп., заборгованість по процентам в розмірі 225 503 грн 71 коп. та судовий збір в сумі 13 266 грн 04 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом після направлення вимоги та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 225 503 грн 71 коп., оскільки наданий позивачем розрахунок процентів не визнаний судом обгрунтованим з причини неврахування стягнутої суми відсотків за рішенням суду у справі № 916/569/23, за яким частково було сплачено суму відсотків.

З огляду на викладене, суд першої інстанції здійснив перерахунок заявлених позовних вимог в цій частині і відмовив позивачу у решті заявлених позовних вимог.

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за процентами не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі №916/5081/24 скасувати частково, ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ до Фізичної особи - підприємця Сейтумерова Мансура Сейтхаліловича, м. Генічеськ Херсонської області про стягнення кредитної заборгованості за процентами задовольнити у повному обсязі в розмірі 282 534 грн 57 коп., вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, за доводами апеляційної скарги, скаржник, посилаючись на встановлені судом обставини справи, зазначив, що банком додано до позовної заяви виписку по рахунку НОМЕР_1 за період з 05.01.2023 по 14.11.2024. З даної виписки вбачається, що станом на 05.01.2023 вхідний залишок по рахунку становив - (мінус) 145 990 грн 92 коп., що відповідає сумі заборгованості по відсоткам, встановленої рішенням суду у справі № 916/569/23. За вказаний період було нараховано відсотків в розмірі 282 534 грн 57 коп., погашено відсотків в розмірі 57 326 грн 78 коп., загальне сальдо заборгованості по відсоткам станом на 13.11.2024 становить - (мінус) 371 198 грн. 71 коп.

Отже, на думку позивача, врахування судом першої інстанції суми погашення в розмірі 55 836 грн 78 коп. в заборгованість за новий період з 05.01.2023 по 14.11.2024 є помилковим, оскільки дані суми надходили на погашення боргу, встановленого рішенням суду у справі №916/569/23. Тобто, суд першої інстанції відняв від суми поточної заборгованості по відсоткам (371 198 грн.71 коп.) суму, яка була задоволена рішенням суду у справі №916/569/23 (145 990 грн. 92 коп.) , проігнорувавши той факт, що погашення в розмірі 55 836 грн.78 коп. здійснені на виконання рішення суду у справі №916/569/23.

У зв`язку із вищенаведеним скаржник вважає, що дійсна заборгованість по відсоткам, нарахованих за період з 05.01.2023 по 13.11.2024 становить 282 534 грн. 57 коп., а погашення здійснені в цей період повинні бути відраховані від суми боргу по відсоткам, визначеним рішенням суду у справі № 916/569/23. Тому оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відсотків на суму 57030 грн 86 коп.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі №916/5081/24, справу призначено до розгляду на 14.04.2025 року о 10:30 год.

Судове засідання 14.04.2025 не відбулося в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, судді зі складу колегії суддів, який не є суддею-доповідачем, Колоколова С.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 травня 2025 року призначено справу №916/5081/24 до розгляду на 12.05.2025 року о 10:15 год.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог з мотивів, викладених письмово.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про електронну відправку ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття провадження та ухвали суду апеляційної інстанції про призначення слухання справи на його електрону адресу () яка зазначена у кредитному договорі №-КД-1. Про причини своєї неявки апеляційному господарському суду не повідомив, будь-яких клопотань не надав, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу за його відсутністю.

Додатково судом апеляційної інстанції розміщено оголошення про судове провадження на офіційному сайті судової влади України для повідомлення Фізичної особи-підприємця Сейтумерова М.С. про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка учасників справи до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі № 916/5081/24 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

23.09.2020 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (банк) та Фізичною особою підприємцем Сейтумеровим М.С. (позичальник) укладено кредитний договір № -КД-1, за умовами п. 1.1. якого банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п.А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п.А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у другому абзаці п.2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни.

КУБ під заставу (далі ,,кредит) надається банком для здійснення позичальником платежів, пов`язаних з його господарською діяльністю, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з подальшим перерахуванням на адресу одержувачів.

Вид кредиту: невідновлювальна кредитна лінія (п.А.1 кредитного договору).

Ліміт цього договору: 1613600 грн., у т.ч. на наступні цілі: у розмірі 1600000 грн. на збільшення товарообігу; у розмірі 13600 грн. на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п.2.1.5, 2.2.12 цього договору (п.А.2 кредитного договору).

Термін повернення кредиту 22.09.2025 року (п.А.3 кредитного договору).

За користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 15,5% річних від суми залишку непогашеної заборгованості (п.А.6 Кредитного договору).

У випадку невиконання та/або неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, банк за користування кредитом встановлює позичальнику проценти у розмірі 20.5 % річних. При цьому, банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням підстави порушення зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору та дати початку нарахування підвищених процентів, без внесення змін до цього договору. За умови відновлення виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, позичальник за користування кредитом сплачує проценти у розмірі, зазначеному у п. А 6 цього договору. При цьому, банк направляє письмове повідомлення позичальнику із зазначенням процентної ставки у розмірі, зазначеному в п. А. 6 цього договору та дати початку її нарахування (п. А.6.1. договору).

За умовами п. А.6.2. договору, сторони узгодили, що по закінченню кожних 12 місяців з дня укладання цього договору, розмір процентів за користування кредитом, що зазначений в п.п.А.6, А.6.1., А.7 цього договору, може бути переглянуто за ініціативою однієї із сторін, про що сторони укладають договори про внесення змін до цього договору. У випадку відмови позичальника від розміру процентної ставки, переглянутої за ініціативи банку, сторони узгодили, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі облікової ставки НБУ на дату перегляду, помноженої на 3, про що банк направляє письмове повідомлення позичальнику із зазначенням дати початку їх нарахування без внесення змін до цього договору.

Відповідно до п. А.7. договору, у випадку порушення позичальником грошового зобов`язання по сплаті кредиту, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 31% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом.

Проценти нараховуються та сплачуються щомісячно, починаючи з дати підписання цього договору, відповідно до графіку, який є невідємнгою частиною договору, якщо інше не передбачене п.7.3 цього договору. У випадку несплати процентів вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання цього договору згідно з п.2.3.2 цього договору).(п.А.8 кредитного договору).

Термін повернення кредиту зазначений у п.А.3 цього договору (п.1.2 кредитного договору).

Банк зобов`язується: надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, обумовленої п.1.1 цього договору, а також за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п.2.2.1, 2.2.12 цього договору (п.2.1.2 кредитного договору).

Позичальник зобов`язується: використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому п.1.1 цього договору (п.2.2.1 кредитного договору); сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п.п.4.1, 4.2, 4.3 цього договору (п.2.2.2 кредитного договору); повернути кредит у терміни, встановлені п.п.1.2, 2.2.16, 2.3.2 цього договору (п.2.2.3 кредитного договору).

При настанні будь-якої з наступних подій, зокрема, порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього договору, банк, на свій розсуд, має право: а) змінити умови цього договору - зажадати від позичальника дострокове повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом відправлення повідомлення. При цьому, згідно зі ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили, у зазначену у повідомленні дату. У цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за цим Договором (п.2.3.2 кредитного договору).

Банк, незалежно від настання термінів виконання зобов`язань позичальником за цим договором, має право вимагати дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів та винагород, при настанні умов, передбачених п.2.3.2 цього договору (п.2.3.8 кредитного договору).

За користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п.1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.3.2, 2.4.1 цього договору позичальник сплачує проценти у розмірі, зазначеному у п.п.А.6, А.6.1 цього договору (п.4.1 кредитного договору).

В разі порушення строків повернення кредиту позичальник сплачує банку проценти у розмірі, встановленому у п. 5.8. цього договору (п. 4.2. договору).

Сплата процентів за користування кредитом, передбачених п.п.4.1, 4.2 цього договору, здійснюється у дату сплати процентів. Дата сплати процентів зазначена у п.А.8 цього договору (п.4.3 кредитного договору).

Погашення кредиту, сплата процентів за цим договором здійснюються у валюті кредиту (п.4.5 кредитного договору).

Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати сплати процентів до поточної дати сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості по кредиту на суму первісної суми цільового кредитного ліміту (п.4.7 кредитного договору).

Цей договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису усіма його сторонами та набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань (п.п.6.1 кредитного договору).

Додатком № 1 до договору визначено графік зменшення поточного ліміту, за яким позичальник зобов`язується вносити щомісячно до 23 числа місяця по 26666,67 грн впродовж жовтня 2020 року - вересня 2025 року (до 22.09.2025 - 26666,47 грн), разом із визначеною графіком сумою відсотків.

Відповідно до представленого протоколу створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису кредитний договір підписано банком та позичальником шляхом накладення 23.09.2020 електронних підписів.

На виконання вказаного вище договору, банком надано відповідачу кредитний ліміт в сумі 1 613 600 грн., що підтверджується виписками по рахунках відповідача у період з 05 січня 2023 року по 01 вересня 2024 року.

У лютому 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Фізичноі особи-підприємця Сейтумерова М.С., м. Генічеськ Херсонської області (справа № 916/569/23), у якому просило стягнути з останнього на свою користь 1 230 634 грн. заборгованості за кредитним договором, з якої 1 084 643 грн.50 коп. заборгованості за кредитом, 145 990 грн.92 коп. заборгованості за процентами, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 у справі № 916/569/23 позовні вимоги Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Сейтумерова М.С., м. Генічеськ Херсонської області на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ заборгованість за кредитом в сумі 204 643 грн 59 коп., заборгованість по процентам в розмірі 145 990 грн 92 коп. та судовий збір в сумі 9 501 грн 94 коп.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду у справі № 916/569/23 обґрунтовано тим, що позивачем правомірно заявлено до стягнення 204 643 грн 59 коп. неповернутих кредитних коштів та 145 990 грн 92 коп. процентів за користування кредитом, проте, у стягненні з відповідача на користь банку 879 999 грн 91 коп. кредиту відмовлено, оскільки строк для їх повернення позичальником не настав у зв`язку із ненаправленням кредитором Фізичній особі-підприємцю Сейтумерову М.С., м. Генічеськ Херсонської області відповідного повідомлення про дострокове повернення всієї взятої у банку суми кредиту.

В процесі розгляду справи № 916/569/23 встановлено, що на виконання умов договору банком надано відповідачу кредитний ліміт в сумі 1 613 600 грн, що підтверджується виписками по рахунках відповідача у період з 23.09.2020 по 05.01.2023.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.12.2023 року рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 у справі № 916/569/23 залишено без змін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» без задоволення.

01 серпня 2024 року Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» направив Фізичній особи-підприємця Сейтумерова М.С. повідомлення-вимогу 00922НЕІ0S1FG, в якому посилається на порушення останнім взятих на себе за укладеним договором зобов`язань в частині своєчасного та остаточного повернення кредитних коштів (станом на 01.08.2024 наявна наступна заборгованість - 1 084 643 грн 50 коп., загального розміру кредиту, 711 310 грн 32 коп., простроченого кредиту та 365 693 грн 58 коп. прострочених процентів, посилаючись на приписи частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України та умови пункту 2.3.2 договору, вимагає у термін не пізніше 01.09.2024 погасити прострочену заборгованість. Вказана вимога підписана представником Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» шляхом накладення електронного підпису та надіслана 01.08.2024 року як на електронну пошту Фізичній особі-підприємця Сейтумерова М.С., зазначу в укладеному договору, так і на зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань. Окремо повідомляє, що у випадку непогашення простроченої заборгованості строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором буде вважатись таким, що настав 01 вересня 2024 року.

Відповідно до представленого розрахунку заборгованості відповідача за укладеним договором станом на 05.01.2023 за останнім обліковується 204 643 грн 59 коп. залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та 145 990 грн 92 коп., загального залишку заборгованості за процентами, станом же на 01.09.2024 обліковується 1 084 643 грн 50 коп., залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) та 378 648 грн 71 коп., загального залишку заборгованості за процентами.

З клопотання позивача від 05.02.2025 року вбачається, що відповідачем впродовж 14.11.2024 - 05.02.2025 було сплачено грошові кошти, які направлено на погашення заборгованості по відсоткам, відтак, на переконання позивача, розмір заборгованості по відсоткам по рішенню Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 (у справі № 916/569/23) становить 81 214 грн. 14 коп., (145 990 грн.92 коп. - (55 836 грн.78 коп. - 8 940 грн.).

Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з Фізичної особи підприємця Сейтумерова С.М., м. Генічеськ Херсонської області на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», м. Київ 1 162 534 грн 48 коп.

Оскільки у даному разі рішення суду першої інстанції апелянтом оскаржується лише в частині відмови місцевим господарським судом під час ухвалення рішення у позовних вимогах щодо стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за процентами у розмірі 57030 грн. 86 коп., то висновки та мотиви в частині задоволення Господарським судом Одеської області позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 879 999 грн. 91 коп., в силу вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в апеляційному порядку не переглядаються.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як убачається зі змісту ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною першою ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

За вимогами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Разом з тим, вимогами ст. 610, 612 Цивільного кодексу України законодавцем встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини 2 статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, вирішуючи виключну правову проблему щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом, зробила такі висновки:

- припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (пункт 91 постанови);

- вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92 постанови);

- якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (пункт 100 постанови);

- у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 103 постанови);

- в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від цього висновку немає (пункт 108 постанови);

- можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128 постанови).

Так, з матеріалів господарської справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23.09.2020 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (банк) та Фізичною особою підприємцем Сейтумеровим М.С. (позичальник) укладено кредитний договір № -КД-1, за умовами п. 1.1. якого банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п.А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п.А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у другому абзаці п.2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни. Вид кредиту: невідновлювальна кредитна лінія (п.А.1 кредитного договору). Ліміт цього договору: 1613600 грн., у т.ч. на наступні цілі: у розмірі 1600000 грн. на збільшення товарообігу; у розмірі 13600 грн. на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п.2.1.5, 2.2.12 цього договору (п.А.2 кредитного договору). Термін повернення кредиту 22.09.2025 року (п.А.3 кредитного договору).

Тобто, між позивачем та відповідачем станом на час укладення спірного договору склалися кредитні правовідносини. На виконання вказаного вище договору, позивачем надано відповідачу кредитний ліміт в сумі 1 613 600 грн., що підтверджується виписками по рахунках відповідача у період з 23.09.2020 по 05.01.2023.

При цьому Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» як позикодавцем доведено виконання взятих на себе за умовами договору обов`язків та надання грошових коштів Фізичній особі-підприємцю Сейтумерову М.С. як позичальнику у розмірі 1 613 600 грн., що підтверджується представленими виписками Банку по рахунку Відповідача та встановленими рішенням у справі № 916/569/23 обставинами, які в силу вимог частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують повторного доказування при розгляді даної справи.

Отже, як зазначалось вище, у зв`язку із порушенням Фізичною особою-підприємцем Сейтумеровим М.С. взятих на себе зобов`язань в частині своєчасного повернення наданих кредитних коштів, 01.08.2024 Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» складено та надіслано відповідну вимогу про дострокове повернення наданих кредитних коштів, тобто, реалізовано право на зміну умов договору.

01 вересня 2024 року настав визначений вимогою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» остаточний строк виконання Фізичною особою-підприємцем Сейтумеровим М.С. взятих на себе зобов`язань по повернення наданих кредитних коштів, відтак, нарахування передбачених договором процентів за кредитом припинилось саме з 01 вересня 2024 року.

Так, із представленого Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» розрахунком заборгованості відповідача вбачається, що початок 05.01.2023 - розмір залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 204 643 грн.59 коп. та 145 990 грн.92 коп., загального залишку заборгованості за процентами; станом на 01.09.2024 - розмір залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 1 084 643 грн.50 коп. та 372 648 грн.71 коп. загального залишку заборгованості за процентами; станом на 14.11.2024 - розмір залишку простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 1 084 643 грн. 50 коп., та 372 688 грн.71 коп. загального залишку заборгованості за процентами.

Приписами статті 61 Конституції України чітко визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 у справі № 916/569/23 стягнуто з Фізичної особи-підприємця Сейтумерова М.С. на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 204 643 грн.59 коп. (строк оплати вказаної суми настав станом на 05.01.2023) та 145 990 грн.92 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом нарахованими станом на 05.01.2023 року.

Разом з тим, як вбачається з представленого Акціонерним товариством Комерційним банк «Приватбанк» розрахунку заборгованості відповідача станом на 05.01.2023 загальний залишок заборгованості за процентами становить 145 990 грн. 92 коп., у той же час аналогічна сума стягнута з відповідача рішенням у справі № 916/569/23.

Втім, за твердженням позивача ним нараховано відсотків за користування кредитом в розмірі 282 534 грн.57 коп., за період з 05.01.2023 року по 14.11.2024 року, відповідачем за вказаний період було погашено 55 886 грн.78 коп., заборгованості по відсоткам, отже на думку позивача сума заборгованості по відсоткам по рішенню Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 року становить 90 154 грн.14 коп. (145990 грн.92 - 55 836 грн.78 коп.), тобто з наведеного вбачається, що позивачем передбачається повторне пред`явлення вимоги про стягнення частини суми, раніше стягнутої за рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2023 у справі № 916/569/23, що суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Таким чином, у зв`язку із вищезазначеним колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що наявними правовими підстави для стягнення з відповідача є сума заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 225 503 грн. 71 коп. (371 494 грн. 63 коп. - 145 990 грн.92 коп.), тобто визначена позивачем сума відсотків - суму відсотків стягнутих рішенням суду у справі № 916/569/23, адже у вказаній справі стягнуто нараховану станом на 05.01.2023 заборгованість, в той час як представлений розрахунок передбачає продовження нарахування із додаванням стягнутої суми.

Колегією суддів доводи скаржника про те, що судом першої інстанції помилково було враховано суми погашення в розмірі 55 836 грн. 78 коп., в заборгованість за новий період з 05.01.2023 по 14.11.2024, оскільки суд першої інстанції відняв від суми поточної заборгованості по відсоткам (371 198 грн.71 коп.) суму яка була задоволена рішенням суду у справі № 916/569/23 (145 990 грн. 92 коп.) проігнорувавши той факт, що погашення в розмірі 55 836 грн.78 коп. здійснені на виконання рішення суду у справі №916/569/23, відхиляються, оскільки перевіривши розрахунок здійснений судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що він здійсненний вірно, іншого розрахунку позивачем ані суду першої інстанції, а ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що докази, надані Акціонернерним товариствам Комерційний Банк «Приватбанк», м.Київ на підтвердження обставини про те, що у відповідача утворилась заборгованість за відсотками за вищезазначеним договором у розмірі 282 534 грн. 57 коп., є такими, що не відповідають таким стандартам.

Тому колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вимоги скаржника, зазначені в апеляційної скарги, є необґрунтованими, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.05.2025 року у справі № 916/5081/24 є таким, що не потребує скасування.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», м.Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі №916/5081/24 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі №916/5081/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 06.02.2025 року у справі №916/5081/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 12.05.2025 року.

Повний текст постанови складено та підписано 13.05. 2025 року

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді С.І.Колоколов

Я.Ф.Савицький