ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 Справа № 914/3251/24

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашка М.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач"

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення заборгованості по сплаті членських та цільових внесків за 2024 рік в розмірі 3900,00 грн

за участю представників:

від позивача не з`явився

від відповідача не з`явився

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Садівничо-городнім кооперативом "Мічурінець-природоперетворювач" до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті членських та цільових внесків за 2024 рік в розмірі 3900,00 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та відображено у протоколах судового засідання.

Сторони явку представників в судове засідання не забезпечили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Позивачем подано клопотання (вх.№1149/25 від 01.05.2025) про розгляд справи без участі його представника.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив таке.

Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 №2026, розглянувши звернення садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" від 27.12.2007 №5-4823, технічну документацію на землекористування, керуючись ст.144 Конституції України, пп.34 п.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.ст.12, 35, 121 Земельного кодексу України, міська рада ухвалила:

- передати членам садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" (список додається) у власність земельні ділянки площею 16,5848 га в урочищі Голоско для ведення садівництва;

- передати садівничо-городньому кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" у власність земельну ділянку площею 2,0361 га в урочищі Голоско для загального користування (проїзди).

У додатку до ухвали Львівської міської ради від 10.07.2008 №2026 наведено список членів садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач", яким передаються у власність земельні ділянки в урочищі Голоско для ведення садівництва.

Відповідно до пункту 56 додатку до ухвали Львівської міської ради від 10.07.2008 №2026 Шипiловій Емiлiї Федорiвні передано у власність земельну ділянку в урочищі Голоско площею 0,06646 га для ведення садівництва.

Згідно з довідкою про членство в кооперативі № 14 від 23.12.2024 гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 07.10.1977 року Франківським РВ ЛМУ УМВС, є дійсним членом садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" і відповідно до ухвали Львівської міської ради №2026 від 10.07.2008 "Про передачу членам садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" та садівничо-городньому кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" земельних ділянок в урочищі Голоско у м. Львові володіє на правах власності земельною ділянкою № 56, кадастровий номер земельної ділянки :08:001:0163, площа земельної ділянки 0,06646 га.

Відповідно до протоколу загальних зборів членів садівничо-городнього кооперативу «Мічурінець - природо перетворювач» № 30 від 16.08.2023 затверджено членські внески на 2024 рік в розмірі 200,00 грн в місяць з одного члена кооперативу, а також затверджено цільові та вступні внески на 2024 роки в розмірі 1500,00 з одного члена кооперативу.

Однак, як стверджує позивач, відповідач свого зобов`язання щодо сплати щомісячних членських внесків та одноразового цільового внеску на 2024 рік не виконала, з огляду на що у неї виникла заборгованість по членських та цільових внесках за 2024 рік перед Садівничо-городнім кооперативом "Мічурінець-природоперетворювач" в розмірі 3900,00 грн (200,00 грн х 12 місяців + 1500,00 грн = 3900,00 грн).

Відповідач проти позову не заперечив, відзив на позовну заяву не подав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд дійшов висновку позов задовольнити з огляду на таке.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Реалізовуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне явлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи га фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суд) за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У постановах Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 509/577/18 (провадження № 14-170цс19), від 01.10.2019 року у справі № 910/7554/18 (провадження № 12-8гс19), від 17.12.2019 року у справі № 904/4887/18 (провадження № 12-92гс19) зроблено висновки про те, що «обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту. Члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними».

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справах № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), №695/2665/16-ц (провадження № 14- 105цс20) зазначено, що «поняття «внутрішньостатутна діяльність» не використовується законодавством про кооперацію, при цьому йдеться про статутну мету або статутну діяльність. Така діяльність може стосуватися суб`єктивних прав та обов`язків особи (сплата членських внесків, управління юридичною особою тощо) і, загалом, такі відносини є корпоративними. Більш того, у правовій доктрині залежно від мети створення юридичної особи вже виділяють корпоративні спори, що виникають між учасниками юридичної особи та юридичною особою, створеною без мети отримання прибутку (саморегулівні організації, споживчі, обслуговуючі кооперативи, кредитні союзи)».

Садівничо-городній кооператив «Мічурінець-природоперетворювач» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача членських та цільових внесків, розмір та необхідність сплати яких визначені Позивачем.

Отже, Відповідач є носієм певних корпоративних прав та відповідних корпоративних обов`язків, невиконанням яких з його боку обґрунтовано позовні вимоги, тобто існує спір щодо виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати членських та цільових внесків.

Відносини щодо стягнення заборгованості за членськими та цільовими внесками стосуються діяльності Позивача, оскільки несплата внесків впливає на можливість виконувати мету та завдання, задля реалізації яких було створено садівничо-городній кооператив «Мічурінець-природоперетворювач».

Наведене свідчить про те, що спірні правовідносини стосуються прав учасників справи, пов`язаних із діяльністю юридичної особи. Тобто спір між садівничо-городнім кооперативом «Мічурінець-природоперетворювач» та ОСОБА_1 як його членом, пов`язаний з корпоративними відносинами.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 13 жовтня 2020 року у справах № 683/351/16-ц (провадженням 14-113цс20), №695/2665/16-ц (провадження№ 14-105цс20) про те, що відносини зі сплати членських внесків між учасниками юридичної особи та юридичною особою, створеною без мети отримання прибутку, є корпоративними.

Отже, враховуючи суть спору, спрямовану на врегулювання інтересів сторін корпоративних відносин, то цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4.2. статуту Садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" член кооперативу зобов`язаний, зокрема, своєчасно сплачувати податок на землю, місцеві збори, вступні, членські та цільові внески у розмірах та в термін встановлення загальними зборами (зборами уповноважених).

Як встановлено судом, відповідно до протоколу загальних зборів членів садівничо-городнього кооперативу «Мічурінець - природо перетворювач» № 30 від 16.08.2023 затверджено членські внески на 2024 рік в розмірі 200,00 грн в місяць з одного члена кооперативу, а також затверджено цільові та вступні внески на 2024 рік в розмірі 1500,00 з одного члена кооперативу.

Як стверджує позивач та як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача по сплаті членських та цільових внесків за 2024 рік становить 3900,00 грн (200,00 грн х 12 місяців + 1500,00 грн = 3900,00 грн). Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні, відзив на позовну заяву відповідач не подав.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведені норми законодавства та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позов про стягнення заборгованості по сплаті членських та цільових внесків за 2024 рік в розмірі 3900,00 грн обгрунтований, підтверджений матеріалами справи, не спростований відповідачем, з огляду на що підлягає задоволенню.

У клопотаннях (вх.№7690/25 від 25.03.2025 та вх.№1149/25 від 01.05.2025) про розгляд справи без участі представника Садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" позивач також просив стягнути з відповідача 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши вимогу позивача про стягнення 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 2000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 124 ГПК України, попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається із поданих матеріалів, 08.07.2024 між Садівничо-городнім кооперативом "Мічурінець-природоперетворювач" (клієнт) та адвокатом Кузьмичем Владиславом Володимировичем (адвокат) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №08/07/24, відповідно до пункту 1.1. якого предметом цього договору є надання адвокатом правової (правничої) допомоги клієнту, у тому числі, але не виключно, щодо здійснення захисту клієнта, представництва його інтересів у судових органах та у справах досудового врегулювання спорів, а також надання консультацій щодо захисту та представництва клієнта у всіх справах.

Відповідно до пункту 3.1. договору правова допомога надається клієнту адвокатом за оплату 1000 грн/год, крім витрат, пов`язаних з виконанням доручення.

Пунктами 3.2. та 3.3. договору передбачено, що на підтвердження факту надання адвокатом клієнту послуг відповідно до умов цього договору сторонами складається та підписується акт виконаних робіт, у строк до 5 календарних днів після надання послуг правової (правничої) допомоги або в інший обумовлений сторонами строк. Оплата за надані послуги проводиться у безготівковій або у готівковій формі. Оплата за цим Договором здійснюється одноразово або частинами. Повна оплата послуг правової (правничої) допомоги за цим договором має бути здійснена не пізніше 45 календарних днів з моменту виставлення рахунку га підписання акта виконаних робіт відповідно до п. 3.2 цього договору.

30.12.2024 між Садівничо-городнім кооперативом "Мічурінець-природоперетворювач" (клієнт) та адвокатом Кузьмичем Владиславом Володимировичем (адвокат) підписано акт виконаних робіт, відповідно до якого адвокат в інтересах клієнта, згідно договору про надання правової (правничої) допомоги №08/07/24 від 08.07.2024, у повному обсязі виконав такі зобов`язання:

- складання, оформлення та подання до Господарсько суду Львівської області позовної заяви про стягнення з Шипілової Емілії Федорівни (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь садівничо-городнього кооперативу «Мічурінець-природоперетворювач» (; адреса: 79068, м. Львів, вул. Гетьмана Мазепи, 11 А/71) заборгованості по сплаті членських та цільових внесків у сумі 3900,00 грн - 2 години.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом з тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не скористався своїм правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду (постанова КГС ВС від 07.08.2018 у справі №916/1283/17, від 30.07.2019 у справі №902/519/18), у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі №910/21570/17, від 14.11.2018 у справі №921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі №910/2170/18, від 10.10.2019 у справі №909/116/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, додаткова ухвала ВС від 21.07.2020 справі №915/1654/19, постанова ВП ВС від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, постанова ВС від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Пунктом 3.2. рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

За змістом положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц звернула увагу не те, що:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін;

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу;

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справі "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Зазначені висновки узгоджуються із висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №550/936/18, від 04.06.2019 у справі №9901/350/18 та додатковій постанові у зазначеній справі від 12.09.2019, а також у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, від 26.05.2020 у справі №908/299/18.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критеріями розумності розміру адвокатських витрат, враховуючи категорію та складність справи, обсяг наданих представником позивача послуг та виконаних робіт, оцінивши необхідність, обґрунтованість та неминучість таких витрат, суд дійшов висновку, що витрати поозивача на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн є обґрунтовані та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивачем при поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області було сплачено судовий збір в розмірі 3028,00 грн, що підтверджується квитанцією від 30.12.2024.

Згідно із частиною 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", розмір ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, враховуючи вимоги Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, позивачу в даному випадку необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 2422,40 грн (3028,00 грн х 0,8 = 2422,40 грн).

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2442,40 грн, оскільки позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 126, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Шипілової Емілії Федорівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Садівничо-городнього кооперативу "Мічурінець-природоперетворювач" (79068, місто Львів, вулиця Гетьмана Мазепи, будинок 11 А, квартира 71, ідентифікаційний код 19335714) заборгованість по сплаті членських та цільових внесків за 2024 рік в розмірі 3900,00 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2442,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили, відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку у відповідності до Глави 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 12.05.2025.

Суддя Петрашко М.М.