ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2025 р. Справа № 910/9044/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Буравльова С.І.

Євсікова О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025

у справі № 910/9044/24 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Азот"

до:

1. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної

виконавчої служби Міністерства юстиції України

2. Головного управління Державної казначейської служби України у

місті Києві

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Азот» (далі - позивач; ПрАТ «Азот») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - відповідач-1; ВПВР Департаменту ДВС МЮУ; апелянт; скаржник) та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (в подальшому - відповідач-2; ГУ ДКСУ у місті Києві) про стягнення 237 948 грн 57 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1, в порушення норм чинного законодавства, не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно набутих коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі № 910/9044/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ПАТ "Азот" 237 948 (двісті тридцять сім тисяч дев`ятсот сорок вісім) грн 57 коп. безпідставно отриманих коштів та 3 569 (три тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять) грн 23 коп. витрат по сплаті судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.12.2023 № 56458460 про стягнення виконавчого збору є підставою для повернення стягнутих на її виконання коштів виконавчого збору, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Водночас, у разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства, платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України (такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 551/1099/21, від 21.05.2019 у справі № 910/2569/18).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/9044/24 від 20.01.2025 та винести нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача-1, яке викладено у відзиві на позовну заяву, про зупинення розгляду справи, оскільки у Верховному Суді перебуває на розгляді справа № 580/12022/23 пов`язана зі справою № 910/9044/24.

Скаржник наголошує, що місцевим господарським судом не взято до уваги того факту, що після набрання рішенням законної сили відсутні підстави для стягнення з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» коштів виконавчого збору в розмірі 237 948,57 грн та судового збору. Крім цього вказане призведе до подвійного стягнення коштів з Державного бюджету України, оскільки відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Відділу на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі № 580/12022/23.

Відповідач-1 також вказує на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки у разі підтвердження факту помилкової сплати коштів до бюджету, вони можуть бути повернуті за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету. Правову позицію аналогічного змісту висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 826/1460/16.

Крім того, скаржник акцентує, що позивач у позовній заяві ввів місцевий господарський суд в оману, оскільки 16.07.2024 відповідачем-1 була надана відповідь на лист позивача від 11.06.2024 № 501-06/84 про вжиття відповідних заходів для повернення сплачених кошів.

До апеляційної скарги відповідачем також додано нові докази, зокрема відповідь від 16.07.2024 на клопотання ПрАТ «Азот» щодо повернення коштів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2025 справу № 910/9044/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі № 910/9044/24, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного документа від 07.03.2025 до електронних кабінетів останніх.

14.03.2025 на адресу апеляційного господарського суду, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просить її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Свої доводи ГУ ДКСУ в місті Києві обґрунтовує тим, що існує позасудовий порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, стягнення в судовому порядку коштів з державного бюджету є недопустимим та не може вважатися належним способом захисту та відновленням порушеного права позивача, а навпаки, буде протиправним та таким, що в цілому порушує публічний законний порядок повернення коштів з бюджету, який у відповідних правовідносинах має бути єдиним для всіх суб`єктів. Таким чином, вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України суми виконавчого збору не має законних підстав та суперечить законодавчо визначеному механізму повернення коштів.

Також 14.03.2025 на адресу суду апеляційної інстанції від ПрАТ "Азот" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач вважає, що рішення суду першої інстанції має бути залишене в силі, а апеляційна скарга - без задоволення.

За твердженнями позивача, визнання протиправною та скасування постанови ВПВР ДДВС МЮУ від 06.12.2023 № 56458460 про стягнення виконавчого збору, є підставою для повернення стягнутих на її виконання коштів виконавчого збору, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала. Позивач вважає, що саме у зв`язку з тим, що згодом відпала підстава стягнення з ПрАТ «Азот» виконавчого збору в сумі 237 948,57 грн - оскільки рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/12022/23, яке набрало законної сили, задоволено повністю адміністративний позов ПрАТ «Азот»; визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.12.2023 № 56458460 про стягнення виконавчого збору у розмірі 237 948,57 грн - відповідач 1 зобов`язаний повернути ПрАТ «Азот» кошти в сумі 237 948,57 грн.

Окремо позивач акцентував на відсутності підстав для зупинення провадження у справі до касаційного перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у адміністративній справі № 580/12022/23.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що за частиною 1 статті 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Водночас, апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, а також надання сторонам можливості скористатись наявним процесуальним інструментарієм для захисту своїх прав та інтересів, розгляд справи по суті здійснено в розумні строки.

Щодо поданих апелянтом нових доказів, а саме відповіді від 16.07.2024 на клопотання ПрАТ «Азот» щодо повернення коштів, судова колегія вказує, що статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок і строки подання доказів учасниками справи.

Згідно з частинами 1-3 статті 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 статті 80 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, статтею 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 8 статті 80 ГПК України також передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Відтак, суд апеляційної інстанції не вправі надавати оцінку вказаним доказам під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, оскільки наведені у них обставини не були відомі суду першої інстанції під час розгляду справи по суті, а отже не можуть впливати на оцінку законності чи обґрунтованості рішення.

На переконання колегії суддів, така обставина, як необхідність подання нових доказів у суді апеляційної інстанції на спростування позиції іншої сторони, викладеної у позовній заяві чи у відзиві, не може бути визнана поважною причиною неподання доказів у встановлений процесуальний строк.

Відповідач-1 не обґрунтував належним чином причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, враховуючи, що в силу ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, з часу відкриття судом першої інстанції провадження у цій справі та до моменту прийняття оскаржуваного рішення відповідач-1 не був обмежений в праві ознайомлюватися з матеріалами справи та, за необхідності, подавати додаткові докази.

Тому, долучений скаржником новий доказ, а саме відповідь від 16.07.2024 на клопотання ПрАТ «Азот» щодо повернення коштів, не приймаються апеляційним господарським судом до уваги на стадії апеляційного перегляду цієї справи.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено колегією суддів, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (відповідач-1) перебуває зведене виконавче провадження № 59959397, боржником за яким є ПрАТ "Азот" (позивач).

До складу зведеного виконавчого провадження № 59959397 входило, зокрема, виконавче провадження № 73533508 щодо виконання постанови № 56458460 від 06.12.2023 про стягнення з ПрАТ "Азот" виконавчого збору у розмірі 237 948 грн 57 коп.

Постановою від 06.12.2023 старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Величком Р.С. було відкрито виконавче провадження № 73533508 щодо виконання постанови № 56458460 від 06.12.2023 про стягнення з ПрАТ "Азот" на користь Держави в особі ВПВР Департаменту ДВС МЮУ виконавчого збору в сумі 237 948 грн 57 коп.

Постановою від 06.12.2023 зазначене виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження № 59959397.

В ході примусового виконання вказаного зведеного виконавчого провадження державним виконавцем проведено опис майна боржника, про що складено постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 13.08.2020 та від 23.11.2022, а саме:

- комплексу, що складається з заводоуправління з прохідною, корпус 101, 1364, загальною площею (кв.м): 2999,3; заводоуправління, корпус 120, 1365 загальною площею (кв.м): 6447,4; гараж спецмашин для 2-х машин, 1366 загальною площею (кв.м): 83.7 реєстраційний номер майна 01, що належить боржнику на підставі наказу, серія та номер: 41-AT, виданий 24.06.1994, видавник: Фонд державного майна України;

- нежитлової будівлі, Центральна лабораторія хімічного комбінату, К-112 загальною площею (кв.м): 7975.3 реєстраційний номер майна 01, які розташовані за адресою м. Черкаси, вулиця Героїв Холодного Яру, будинок 72, що належить боржнику на підставі наказу, серія та номер: 41-AT, виданий 24.06.1994, видавник: Фонд державного майна України.

В подальшому, зазначене майно передано на реалізацію та внесено до системи електронних торгів арештованим майном.

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 30.11.2023 № 600881, який розміщено на сайті ДП "СЕТАМ", електронні торги по лоту № 539450 відбулися та ціна продажу, з ПДВ склала 25 821 600,00 грн.

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 27.11.2023 № 600676, який розміщено на сайті ДП "СЕТАМ", електронні торги по лоту № 539256 відбулися та ціна продажу, з ПДВ склала 37 505 160,00 гри.

В постанові про зняття арешту з майна від 15.12.2023 у зведеному виконавчому провадженні № 59959397 (ВП № 56566589) зазначено, що грошові кошти своєчасно та в повному обсязі надійшли на рахунок з обліку депозитних сум Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Таким чином, в межах примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 59959397 з ПрАТ "Азот" ВПВР Департаменту ДВС МЮУ було примусово стягнуто за рахунок реалізації належного позивачу майна суму в розмірі 25 821 600 грн з ПДВ та суму в розмірі 37 505 160 грн з ПДВ.

Керуючись положеннями розділу VI Закону України "Про виконавче провадження", ВПВР Департаменту ДВС МЮУ здійснив розподіл вищевказаних коштів, зокрема на задоволення вимог стягувана - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 73533508.

Державним виконавцем проведено розрахунки вищевказаних сум для задоволення вимог стягувачів за зведеним виконавчим провадженням ВП № 59959397 в наступному порядку:

- згідно розрахунку від 07.12.2023 у четверту чергу було погашено на 21,03% виконавчий документ ВП 73533508 (постанова ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 06.12.2023 № 56458460) в сумі 50 032,96 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 26.12.2023 № 852;

- згідно розрахунку від 20.12.2023 у четверту чергу було погашено на 19,52% виконавчий документ ВП № 73533508 (постанова ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 06.12.2023 № 56458460) в сумі 36 687 грн 11 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 26.12.2023 № 867;

- згідно розрахунку від 29.12.2023 у четверту чергу було погашено на 19,16% виконавчий документ ВП № 73533508 (постанова ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 06.12.2023 № 56458460) в сумі 28 982 грн 85 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 02.01.2024 № 1011;

- згідно розрахунку від 30.04.2024 у четверту чергу було погашено на 100% виконавчий документ ВП № 73533508 (постанова ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 06.12.2023 № 56458460) в сумі 122 245 грн 65 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 30.04.2024 № 390.

Таким чином, ВПВР Департаменту ДВС МЮУ за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна ПрАТ "Азот", було виконано виконавчий документ - постанову № 56458460 від 06.12.2023 та стягнуто виконавчий збір у розмірі 237 948 грн 57 коп. в повному обсязі.

У зв`язку із зарахуванням вказаних коштів в дохід держави та фактичним виконанням виконавчого документа, 01.05.2024 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 73533508 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", згідно якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом

В той же час, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/12022/23, яке набрало законної сили, задоволено повністю адміністративний позов Приватного акціонерного товариства "Азот"; визнано протиправною та скасовано постанову ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 06.12.2023 № 56458460 про стягнення виконавчого збору у розмірі 237 948 грн 57 коп.

З метою повернення сплачених кошів, Приватне акціонерне товариство "Азот" звернулося до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ з клопотанням від 11.06.2024 № 501-06/84 про вжиття відповідних заходів для повернення сплачених кошів, яке було отримано відповідачем-1 17.06.2024. Проте вказане клопотання залишено без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом про стягнення з Державного бюджету України грошових коштів, які були списані з рахунків позивача на підставі постанови державного виконавця, яка у подальшому була визнана незаконною.

З огляду на вказані фактичні обставини цієї справи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із пунктом 1 частини 1статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належить до коштів виконавчого провадження.

Відповідно до частин 2, 4 статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За ч. 1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Частинами 2-3 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

За змістом частини 7 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, оскільки правова підстава для їх стягнення є фактично такою, що відпала.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.12.2023 № 56458460 про стягнення виконавчого збору є підставою для повернення стягнутих на її виконання коштів виконавчого збору, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.

Відповідно до частини 2 статті 45 Бюджетного кодексу України повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснює казначейство України за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету.

Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 затверджений Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, положення якого встановлюють порядок взаємодії державних органів (казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету).

Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Водночас, у разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства), платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України (аналогічний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 551/1099/21, від 21.05.2019 у справі № 910/2569/18).

Тому, на переконання колегії суддів, наведеним вище спростовуються доводи відповідача-1 проте, що після набрання рішенням законної сили відсутні підстави для стягнення з Державного бюджету України на користь ПрАТ «Азот» коштів виконавчого збору.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає таке.

Скаржник наголошує, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача-1, яке викладено у відзиві на позовну заяву, про зупинення розгляду справи, оскільки у Верховному Суді перебуває на розгляді справа № 580/12022/23 пов`язана зі справою № 910/9044/24.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів враховує, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/12022/23 було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2024, а отже, набрало законної сили 20.05.2024.

Враховуючи положення п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, підставою зупинення провадження у даній справі № 910/9044/24 не може бути касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій у адміністративній справі № 580/12022/23, оскільки ці рішення вже набрали законної сили (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 752/9802/17, від 29.03.2023 у справі № 205/8622/21).

Так, надаючи оцінку вказаному аргументу скаржника, суд апеляційної інстанції зазначає, що за ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, - чого колегією суддів за наведених обставин справи не встановлено.

Щодо посилань апелянта на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 826/1460/16 як підтвердження доводів відповідача-1 про неналежний спосіб захисту прав позивача, то судова колегія звертає увагу, що у справі № 826/1460/16 предметом спору було повернення помилково сплачених коштів до органу казначейської служби, як плата за ліцензію на право оптової торгівлі алкогольними напоями, а у справі № 910/9044/24 кошти були сплачені відповідно до постанови державного виконавця у межах виконавчого провадження, проте така постанова була скасована судовим рішенням.

Як вже зазначалося вище, у разі неповернення помилково або надміру сплачених коштів у встановлений законом строк, зокрема внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства), платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача-1 з клопотанням про надання відповідних документів для повернення коштів з державного бюджету, проте, на момент звернення ПрАТ "Азот" з позовом до суду, відповідь не була надана.

Що ж до листа від 16.07.2024 № 101175//20.1, то вказаний лист, як вже акцентувалось, як доказ в суді першої інстанції був відсутній. Крім того, в матеріалах справи відсутні й докази направлення такого листа позивачу.

Таким чином, окреслені вище доводи скаржника критично оцінюються колегією суддів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За висновками колегії суддів, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що судом 1-ої інстанції належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі № 910/9044/24 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.

Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків місцевого господарського суду.

В свою чергу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів в цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника (відповідача-1 у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі № 910/9044/24 ? залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Міністерство юстиції України.

4. Справу № 910/9044/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.І. Буравльов

О.О. Євсіков