ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Справа № 924/899/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Свято - Дмитрівського храму м. Хмельницького" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 у справі № 924/899/24 (суддя Кочергіна В.О., повний текст рішення складено 28.01.2025)

за позовом Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м.Хмельницького"

до Хмельницької міської ради

про визнання недійсним рішення позачергової 22 сесії Хмельницької міської ради № 7 від 31.10.2022 про припинення права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Релігійна організація "Релігійна громада Свято - Дмитрівського храму м. Хмельницького" (далі - позивач, Релігійна Організація) звернулася до Господарського суду Хмельницької області із позовом до Хмельницької міської ради (далі - відповідач, Міська Рада) про визнання недійсним рішення Хмельницької міської ради № 7 від 31.10.2022, яким припинено позивачу право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :09:002:0109 площею 0,1610 га, яка розташована по вул. Чехова, 48 (наразі вулиця Юрія Руфа) в м. Хмельницькому.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є постійним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0109 площею 0,1610 га на підставі Держаного акту від 15.03.2011 Серія ЯЯ № 333877 на право постійного користування земельною ділянкою. В той же час, спірним рішенням позивачу припинено право постійного користування земельною ділянкою, та як вказує позивач, в оскаржуваному рішенні не визначено, на якій підставі, передбаченій у ст. 141 ЗК України позивача було позбавлено такого права, оскільки дана стаття містить вичерпний перелік обставин, які могли би бути законною підставою припинення права постійного користування позивача.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 позов задоволено.

Суд першої інстанції встановив той факт, що позивач у встановлений строк не вніс змін, передбачених Законом України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", до своєї офіційної назви і не подав відповідні зміни до свого статуту (положення) на державну реєстрацію, отже, статут позивача втратив чинність у частині, яка визначає повну офіційну назву релігійної організації, а тому в розумінні пункту "в" частини 2 статті 92 ЗК України позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак не може вважатися суб`єктом права постійного користування спірною земельною ділянкою.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 у справі № 924/899/24, в якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- судом першої інстанції не встановлено жодної із вичерпного переліку обставин, наведених в ст. 141 ЗК України, які могли би бути законною підставою припинення права постійного користування позивача земельною ділянкою; в рішенні суду лише міститься загальне посилання на Земельний кодекс України, але цього недостатньо з точки зору правової визначеності та законності;

- предметом судового розгляду є визнання протиправним рішення міської ради, але, аж ніяк не визначення відповідності статуту позивача приписам Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації";

- висновок суду першої інстанції про те, що оскільки статут не відповідає Закону, то, відповідно, релігійна організація втрачає статус учасника правових відносин, не ґрунтується на приписах чинного законодавства (суд першої інстанції не послався на жодну норму матеріального права).

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Петухов М.Г.

Листом від 18.02.2025 з Господарського суду Хмельницької області витребувано матеріали справи.

25.02.2025 матеріали справи надійшли до суду.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 27.03.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 у справі № 924/899/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 30.04.2025 о 14:30 год.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 відкладено розгляд справи на 14.05.2025 о 15:30 год.

Хмельницька міська рада надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач зазначає наступне:

- позивачем не дотримано вимог чинного законодавства і правопорядку, не зареєстровано відповідні зміни до статуту, який визначає правоздатність юридичної особи як релігійної організації, а його статут, що наданий до матеріалів справи, втратив чинність у частині, якою визначається його повна офіційна назва та статус як релігійної організації;

- на сьогодні апелянт не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а, відповідно, не є особою, яка має правосуб`єктність відповідно до ст. 92 ЗК України мати на праві постійного користування земельну ділянку. Установчий документ позивача як релігійної організації є недійсним, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства України;

- статут позивача на сьогодні втратив чинність в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації. Виходячи з вищенаведеного, діяльність такої релігійної організації є припиненою;

- така ситуація унеможливлює перебування у відповідача на праві постійного користування земельної ділянки, оскільки відповідно до ст. 92 ЗК України земельна ділянка на праві постійного користування може перебувати у релігійних організацій України;

- згідно ст. 141 ЗК України однією з підстав припинення користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій;

- відповідачем відповідно до вимог законодавства та в межах повноважень було прийняте оскаржуване рішення, оскільки комунальне майно - земельна ділянка не може перебувати в особи, в якої відсутній обсяг прав для користування нею;

- аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 917/1061/23, від 17.09.2024 у справі № 911/1474/23.

Представник позивача - адвокат Залуцький В.Н. подав до суду клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи через неможливість з`явитися в судове засідання у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю.

Розглянувши в судовому засіданні 14.05.2025 клопотання представника позивача - адвоката Залуцького В.Н. про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу.

Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи, представник позивача - адвокат Залуцький В.Н. жодним чином не обґрунтовує необхідність такого відкладення, з метою вчинення будь-яких процесуальних дій, що потребують особистої його явки в судове засідання.

Представник позивача - адвокат Залуцький В.Н. також не надав суду апеляційної інстанції доказів, відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, в підтвердження обставин, викладених у клопотанні про відкладення розгляду справи щодо його тимчасової непрацездатності.

Також суд вказує, що господарський суд із урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що інші представники позивача (з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами) не були позбавлені права взяти участь у судовому засіданні, зокрема і в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Отже, встановивши дані обставини, враховуючи те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, а також беручи до уваги відсутність будь-яких інших обґрунтованих доводів необхідності відкладення розгляду справи,те,що розгляд справи вже відкладався 30.04.2025 за клопотанням предстваника апелянта адвоката Залуцького В.Н., колегія суддів дійшла висновку відмовити в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Залуцького В.Н. про відкладення розгляду справи та здійснити перевірку рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

В судові засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 15.03.2011 Релігійній громаді м.Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви видано Держаний акт Серія ЯЯ № 333877 на право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,1610 га, яка розташована в м. Хмельницькому, по вул. Чехова, 48, на підставі рішення Хмельницької міської ради від 03.11.2010 № 18 (для будівництва та обслуговування храму Святого Великомученика Дмитрія Солунського). Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00005.

Рішенням Хмельницької міської ради № 22 від 28.04.2022 вулицю Чехова було перейменовано на вулицю Юрія Руфа. В додатку до рішення зазначений перелік внесених змін до Переліку площ, проспектів, вулиці, провулків, проїздів, скверів, бульварів, парків, розташованих на території міста Хмельницького, затвердженого рішенням міської ради № 24 від 02.04.2008, 515-им пунктом якого змінено вул. Чехова на вул. Юрія Руфа.

Позивачем до матеріалів справи долучено витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань згідно даних якого датою державної реєстрації Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м.Хмельницького" є 27.10.2003.

У матеріалах справи міститься статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви" у новій редакції, прийнятий на Парафіяльних зборах та зареєстрований розпорядженням голови Хмельницької обласної державної адміністрації 19.09.2017, окрім цього, реєстрація зазначеного статуту підтверджується, долученим позивачем до матеріалів справи виданим Хмельницькою ОДА розпорядженням № 103/2017-р від 08.11.2017.

Відповідно до п. 1 статуту, Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви" є неприбутковою релігійною організацією, первинним канонічним підрозділом Української Православної Церкви (УПЦ), та знаходиться в організаційному підпорядкуванні Хмельницької єпархії УПЦ.

Згідно з п. п. 4, 5, 6, 9 статуту, повна назва "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви". Юридична адреса парафії: 29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Чехова, буд. 48. Парафія здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, Статуту про управління Української Православної Церкви, Статуту Управління Хмельницької єпархії УПЦ, а також цього Статуту. Парафія як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства України і щодо Статуту.

Згідно інформації зазначеної у виданому позивачеві Управлінням архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради Висновку №2141/63-0116 від 16.11.2009, управління вважає за можливим відведення земельної ділянки загальною площею 1610 м2, розташованою за адресою: вул. Чехова, 48, м. Хмельницький, для розміщення храму святого Великомученика Дмитрія Солунського за умови дотримання вимог чинного законодавства та доступу відповідних служб до інженерних мереж.

Позивачем до матеріалів справи долучено витяг з рішення № 18 від 03.11.2010, прийнятого Хмельницькою міською радою, в якому зазначено про надання земельної ділянки загальною площею 0,1610 га, розташованої за адресою: вул. Чехова, 48, м. Хмельницький у постійне користування релігійній громаді для будівництва та обслуговування храму Святого Великомученика Дмитрія Солунського, що також підтверджується долученим позивачем Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 333877 від 15.03.2011, підставою видачі якого є рішення Хмельницької міської ради № 18 від 03.11.2010.

Згідно наявного в матеріалах справи листа Департаменту інформаційної діяльності, культури, національностей та релігій Хмельницької обласної державної адміністрації № 2461-22 від 31.10.2022, адресованого заступнику Хмельницького міського голови Миколі Ваврищуку, станом на 07.11.2022 Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви не зверталась до Хмельницької обласної державної/військової адміністрації із заявами про внесення змін до статуту в частині зміни свого повного найменування. Відповідно до вимог п. 4 Перехідних та Прикінцевих положень Закону України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднань), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України", у разі якщо протягом чотирьох місяців (для релігійних громад - дев`яти місяців) з дня набрання чинності цим Законом та/або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, релігійна організація (об`єднання) не внесла передбачених законом змін до своєї офіційної назви та не подала відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, її статут (положення) втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

Рішенням Хмельницької міської ради № 7 від 31.10.2022 вирішено припинити право постійного користування Релігійній громаді м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви (наразі - Релігійна Громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького, ) на земельну ділянку площею 0,161 га з кадастровим номером :09:002:0109, яка розташована вул. Юрія Руфа (попередня назва вул. Чехова, 48).

Позивачем додано документи, які підтверджують використання земельної ділянки загальною площею 0,161 га, яка розташована по вул. Юрія Руфа в м. Хмельницькому на підставі дозвільної документації та за цільовим призначенням: Висновок № 7743/01-15 від 07.12.2009 ГУ Держкомзему в м. Хмельницькому Хмельницькій області про можливість відведення земельної ділянки для розміщення храму Святого Великомученика Дмитрія Солунського; Висновок Хмельницької міської санітарно-епідеміологічної станції Міністерства охорони здоров`я №22 від 18.03.2010 на відведення земельної ділянки під будівництво; попередній висновок відділу охорони пам`яток історії та культури у Хмельницькій області № 786/1467 від 07.12.2009, у якому зазначено про можливість відведення земельної ділянки Релігійній громаді м. Хмельницького Хмельницької Єпархії Української православної церкви площею 1610 м2 для розміщення храму Святого Великомученика Дмитрія Солунського, розташованого за адресою: м. Хмельницький вул. Чехова, 48; висновок наукової археологічної експертизи № 0330 від 10.03.2010, що земельна ділянка, загальною площею 0,160 га, що відводиться Хмельницькій Єпархії УЦП в особі Зінькевича Івана Семеновича для будівництва храму УЦП за адресою: м. Хмельницький, вул. Чехова, 48, не належить до складу земель історико-культурного призначення; висновок про відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану м. Хмельницького, іншій містобудівній документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель від 30.03.2010.

Також в матеріалах справи наявні: містобудівні умови та обмеження забудови щодо земельної ділянки № 197 від 22.12.2011, видані Департаментом архітектури, містобудування та земельних ресурсів управління архітектури та містобудування Хмельницької міської ради; декларація позивача про початок виконання будівельних робіт, зареєстрована в Інспекції ДАБК у Хмельницькій області 10.07.2012 ((п. 15) технічний об`єкт загальною площею 360кв.м. має складатися з храму (204.7 кв.м.), надбрамної дзвіниці (18кв.м.), храмової споруди (101.3кв.м.) та хрестильниці (36 кв.м.) з розрахунку на 165 прихожан); лист Управління державної архітектурно-будівельної інспекції України щодо наявності в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва інформації про реєстрацію Декларації про початок будівельних робіт за №ХМ 4 від 10.07.2012 року на об`єкт будівництва: "Будівництво храму релігійної громади Св. Великомученика Дмитрія Солунського Хмельницької єпархії УПЦ м. Хмельницький, вул. Чехова, 48"; лист Міністерства культури України щодо погодження будівництва храму на честь Святого Великомученика Дмитрія Солунського м. Хмельницького за адресою: м. Хмельницький вул. Чехова, 48у з огляду на те, що замовник будівництва - Релігійна громада "Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української Православної Церкви" виступає релігійною організацією, статут якої зареєстровано в установленому законом порядку, для забезпечення реалізації релігійних потреб цієї громади; робочий проект будівництва Храму Релігійної громади м. Хмельницького Хмельницької єпархії УПЦ по вул. Чехова, 48; робочий проект електропостачання храму Святого Великомученика Дмитрія Солунського релігійної громади Свято-Дмитрівського храму за адресою: м. Хмельницький, вул. Чехова, 48, з долученою до нього довідкою ПАТ "Хмельницькобленерго" №03-03-1847 від 13.06.2016 зі змісту якої вбачається, що технічні умови №52 від 03.07.2014 на приєднання до електричних мереж ПАТ "Хмельницькобленерго" електроустановки храму святого Великомученика Дмитрія Солунського по вул. Чехова,48 в м. Хмельницькому, власник якого Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму, виконані в повному обсязі.

Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, Хмельницька міська рада прийняла рішення з порушенням норм чинного законодавства України, за неналежних підстав, чим порушує право постійного користування спірною земельною ділянкою позивача. Отже, предметом судового дослідження виступає питання правомірності прийняття Міською Радою оспорюваного рішення з дотриманням положень ст. ст. 141, 143 ЗК України в розрізі невиконання позивачем приписів ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що питання правомірності прийняття радою рішень про припинення прав постійного користування земельними ділянками релігійних організацій за аналогічних підстав було предметом дослідження Верховного Суду у справах №911/1476/23, № 911/1474/23, № 911/1472/23, № 911/1406/23, № 911/1477/23, № 911/1473/23, №917/1061/23.

За результатами їх розгляду сформовано правову позицію щодо правомірності припинення органом місцевого самоврядування права постійного землекористування таких організацій через втрату ними статусу релігійної організації в силу невиконання приписів статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", а саме:

з урахуванням системного аналізу змісту положень пункту 6 статті 3 та частин 1, 3 статті 90 Цивільного кодексу України, пункту "в" частини 2 статті 92 Земельного кодексу України, статей 12- 14, 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", пункту 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та статей 9, 16, 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Верховний Суд дійшов висновку, що в разі очевидної недобросовісної поведінки позивача, яка полягає в порушенні релігійною організацією обов`язку, покладеного на неї Законом України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (щодо внесення відповідних змін до статуту в установлений цим Законом строк), який визнано конституційним, право постійного землекористування такої організації може бути припинено органом місцевого самоврядування в зв`язку із втратою постійним землекористувачем статусу релігійної організації, який (статус) на підставі пункту "в" частини 2 статті 92 Земельного кодексу України надається виключно тим суб`єктам, чий статут (положення) зареєстровано у встановленому законом порядку, оскільки зумовлена невиконанням імперативних вимог Закону України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" втрата чинності статутом релігійної організації в частині, в якій визначається повна офіційна назва такої організації, призводить до припинення господарської та інших видів діяльності релігійної організації.

Отже, у разі порушення вимог спеціального закону, який безпосередньо регулює статус і діяльність релігійних організацій, відповідна релігійна організація в розумінні пункту "в" частини 2 статті 92 Земельного кодексу України не може вважатися такою, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто припиняє свою діяльність як учасник цивільних, господарських та інших відносин (без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права), а тому втрачає як статус релігійної організації, так і статус суб`єкта права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній із 31.01.2019) найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ, а також випадку, передбаченого абзацом 2 цієї частини) та назву. Найменування релігійної організації може містити інформацію про її організаційно-правову форму виключно за бажанням такої юридичної особи.

За змістом п. 1, 31, 32 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній із 31.01.2019) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); вид релігійної організації; віросповідна приналежність релігійної організації.

Таким чином, така юридична особа як релігійна організація саме "повинна" мати своє найменування, а не "може" мати таке найменування, оскільки без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права - учасник цивільних, господарських та інших відносин. Адже найменування юридичної особи ідентифікує її у вказаних правовідносинах та є засобом її індивідуалізації. Однак організаційно-правова форма в найменуванні релігійної організації може зазначатися лише за її бажанням (відповідні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1476/23, від 11.09.2024 у справі № 917/1061/23, від 17.09.2024 у справі №911/1474/23).

Відповідно до ч. ч. 7, 8 ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", чинній із 26.12.2018) релігійна організація (об`єднання), яка безпосередньо або як складова частина іншої релігійної організації (об`єднання) входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, зобов`язана у своїй повній назві, зазначеній у її статуті (положенні), відображати належність до релігійної організації (об`єднання) за межами України, до якої вона входить (частиною якої вона є), шляхом обов`язкового відтворення у своїй назві повної статутної назви такої релігійної організації (об`єднання) з можливим додаванням слів "в Україні" та/або позначення свого місця в структурі іноземної релігійної організації.

Входження релігійної організації (об`єднання) до релігійної організації (об`єднання), зазначеної в частині 7 цієї статті, визначається у разі наявності однієї з таких ознак: 1) у статуті (положенні) релігійної організації, що діє в Україні, містяться вказівки на входження до структури релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України; 2) у статуті (положенні) закордонної релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, містяться вказівки на входження до її структури релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, а також на право прийняття статутними органами управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) рішень з канонічних і організаційних питань, які є зобов`язуючими для релігійної організації (об`єднання), що діє на території України; 3) статутом (положенням) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, передбачене обов`язкове входження керівників (повноважних представників) релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, до статутних органів управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) з правом вирішального голосу.

Водночас, імперативним приписом п. 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що у разі якщо протягом чотирьох місяців (для релігійних громад - дев`яти місяців) з дня набрання чинності цим Законом та/або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, релігійна організація (об`єднання) не внесла передбачених законом змін до своєї офіційної назви та не подала відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, її статут (положення) втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

Отже, обов`язок релігійних організацій (об`єднань), які входять до офіційно опублікованого переліку релігійних організацій, внести зміни до свого статуту (положення) виникає відповідно до прямої вказівки ч.7 ст.12 Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Системний аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що встановлення відповідності статуту (положення) релігійної організації ознакам за ч.7, 8 ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", чинній з 26.12.2018) зумовлює обов`язок такої організації внести до нього відповідні зміни. Наслідком невиконання такого обов`язку протягом строку, встановленого Законом, є втрата чинності статуту в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації. Аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23, від 11.09.2024 у справі № 917/1061/23, від 17.09.2024 у справі № 911/1474/23.

Суд апеляційної інстанції враховує, що приписи Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", були перевірені Конституційним Судом України на предмет їх відповідності Конституції України.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 27.12.2022 № 4-р/2022 (справа щодо повної назви релігійних організацій) Закон України "Про внесення зміни до ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визнані такими, що відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дослідив твердження суб`єкта права на конституційне подання щодо невідповідності ч. 3 ст. 35, ч.1 ст. 36 Конституції України в частині наділення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, повноваженнями проводити релігієзнавчу експертизу зареєстрованих статутів релігійних організацій (об`єднань).

Конституційний Суд України зазначив, що Конституція України не містить приписів, які прямо або опосередковано забороняли би державі здійснювати релігієзнавчі експертизи статутів (положень) релігійних організацій (об`єднань). Приписи ч. 2, 3 ст. 35, ч.1 ст. 36, ч.1 ст. 37 Конституції України свідчать про те, що державі належить перевіряти створювання політичних партій, громадських організацій та об`єднань на відповідність вимогам, що їх визначено Конституцією України. Одним із правомірних засобів такої перевірки є експертиза статутів політичних партій, громадських організацій та об`єднань, здійснювана відповідно до закону уповноваженими суб`єктами (абз.2 пп. 4.7 п. 4 мотивувальної частини рішення).

Водночас, Конституційний Суд України визнав юридично безпідставним твердження про те, що держава не може позбавляти чинності статут (положення) релігійної організації (об`єднання), яка не внесла угодні державі зміни, як це передбачено Законом України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації". При цьому, Суд констатував, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань, зазначене стосується й релігійних організацій (об`єднань), які за змістом ч.10 ст.5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" зобов`язані дотримуватися вимог чинного законодавства. Тому такий підхід законодавця до врегулювання питання юридичної відповідальності релігійної організації (об`єднання) за відмову виконати свій обов`язок та уточнити у своїй повній офіційній назві свою належність до іноземної організації як її структурної частини, за висновком Конституційного Суду України, є виправданим (речення друге абз.2, абз.2-4 пп.4.8 п.4 мотивувальної частини рішення).

Із врахуванням викладеного, Конституційний Суд України констатував, що припис п. 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" не суперечить Конституції України.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що питання щодо конституційності приписів Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та ст. 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", було всебічно досліджене Конституційним Судом України, який не встановив невідповідності наведених приписів законодавства положенням Конституції України.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції, чинній з 26.12.2018) статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Наведене положення кореспондується як із приписами п. 8 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", за змістом якої підставою для відмови в державній реєстрації є невідповідність найменування юридичної особи вимогам закону, так і з вимогами ч.1 ст.15 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", відповідно до якої в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Відповідно до ч.7 ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" користування землею релігійні організації здійснюють у порядку, встановленому Земельним кодексом України та іншими законодавчими актами України. Земельні ділянки, що надаються релігійним організаціям у постійне користування для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності, забороняється використовувати для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно із ч.1 та п. "в" ч.2 ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що п.6 ст.3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори. Відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної.

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб.

Недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації, тощо (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц).

Кожен суб`єкт цивільного права повинен виконувати свої обов`язки, якщо вони випливають з закону або звичаю (ст.7 ЦК України). Для цього воля такого суб`єкта має формуватися таким чином, щоб його дії були правомірними. Якщо ж суб`єкт цивільного права не виконує свій обов`язок добровільно, хоча має юридичну та фактичну можливість його виконати, то це свідчить про дефект його волі. Якщо суб`єкт цивільного права зобов`язаний виконати вимоги закону, який визнано конституційним, але протиправно не робить цього, то це свідчить про дефект волі такого суб`єкта. Спонукання такого суб`єкта до внесення відповідних змін до статуту не може полягати в його зобов`язанні або його представника чи органу (посадової особи) судом прийняти рішення про подання відповідних змін до свого статуту (положення) на державну реєстрацію тощо, бо обов`язок вчинити такі дії вже виник із закону. Якщо такий обов`язок не виконується, то додаткове покладення цього ж самого обов`язку судом, з одного боку, є неможливим, а з іншого - є неефективним, бо дефект волі стане на заваді виконанню такого обов`язку навіть у разі ухвалення відповідного судового рішення.

Отже, з урахуванням системного аналізу змісту положень п. 6 ст. 3 та ч. 1, 3 ст. 90 ЦК України, п. "в" ч. 2 ст. 92 ЗК України, ст. 12-14, 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", п. 4 розділу II "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про внесення зміни до ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та ст. 9, 16, 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", суд вважає, що в разі очевидної недобросовісної поведінки позивача, яка полягає в порушенні релігійною організацією обов`язку, покладеного на неї Законом України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (щодо внесення відповідних змін до статуту в установлений цим Законом строк), який визнано конституційним, право постійного землекористування такої організації може бути припинено органом місцевого самоврядування в зв`язку із втратою постійним землекористувачем статусу релігійної організації, який (статус) на підставі п. "в" ч. 2 ст.92 ЗК України надається виключно тим суб`єктам, чий статут (положення) зареєстровано у встановленому законом порядку, оскільки зумовлена невиконанням імперативних вимог Закону України "Про внесення зміни до ст.12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" втрата чинності статутом релігійної організації в частині, в якій визначається повна офіційна назва такої організації, призводить до припинення господарської та інших видів діяльності релігійної організації.

Аналогічна правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1476/23, від 11.09.2024 у справі №917/1061/23, 17.09.2024 у справі №911/1474/23.

Таким чином, у разі порушення вимог спеціального закону, який безпосередньо регулює статус і діяльність релігійних організацій, відповідна релігійна організація в розумінні п. "в" ч.2 ст.92 ЗК України не може вважатися такою, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто припиняє свою діяльність як учасник цивільних, господарських та інших відносин (без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права), а тому втрачає як статус релігійної організації, так і статус суб`єкта права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності (постанови Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1476/23, від 11.09.2024 у справі №917/1061/23, 17.09.2024 у справі №911/1474/23).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем надано до суду лише статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Дмитрівського храму м. Хмельницького Хмельницької єпархії Української православної церкви" у новій редакції, який зареєстрований розпорядженням Хмельницької ОДА № 103/2017-р від 08.11.2017. Будь-яких інших документів щодо зміни та подачі на реєстрацію змін до статуту, зокрема, передбачених ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", позивачем до суду не надано.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не виконав вимоги спеціального закону, який безпосередньо регулює статус та діяльність релігійних організацій та у встановлений термін не вніс передбачених законом змін до своєї офіційної назви і не подав відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, а тому його статут втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

Отже, враховуючи відсутність будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження зміни та подання на реєстрацію змін до свого статуту позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до ст. 92 ЗК України позивач втратив статус релігійної організації, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому не може вважатися суб`єктом права постійного користування спірною земельною ділянкою, що, в свою чергу, свідчить про законність та обґрунтованість оспорюваного рішення Хмельницької міської ради № 7 від 31.10.2022 про припинення права постійного користування земельною ділянкою, прийнятого нею на виконання положень Закону України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".

Аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №911/1476/23, від 11.09.2024 у справі №917/1061/23 та від 17.09.2024 у справі №911/1474/23.

Із урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного рішення, яким відповідач припинив право постійного користування на земельну ділянку саме у зв`язку із втратою позивачем статусу релігійної організації та суб`єкта права постійного користування землею.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не встановлено жодної із вичерпного переліку обставин, наведених в ст. 141 ЗК України, які могли би бути законною підставою припинення права постійного користування позивача, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, із урахуванням встановлених обставин справи, а також того, що п. "в" ч. 1 цієї статті (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення) визначено таку підставу, як припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Щодо доводів позивача про те, що на момент отримання у постійне користування земельної ділянки статут позивача був належним чином зареєстрований, суд зазначає, що зазначені доводи не спростовують встановлені під час розгляду справи обставини щодо втрати позивачем статусу релігійної організації на момент прийняття оспорюваного рішення.

Інші доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також судом звертається увага на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 у справі № 924/899/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Свято - Дмитрівського храму м. Хмельницького" - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада Свято - Дмитрівського храму м. Хмельницького" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 20.01.2025 у справі № 924/899/24 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений 19 травня 2025

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Петухов М.Г.