ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2025 р. Справа№ 910/4548/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 21.05.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Арікс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 (повний текст складено і підписано 06.03.2025)

у справі № 910/4548/24 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Громадської організації «МАПА РЕНОВАЦІЇ»

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Арікс»

про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради від 08.02.2024 № 7793/7834 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Арікс» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу по вул. Олеся Гончара, 71 у Шевченківському районі міста Києва».

Оскаржуваним рішенням Київська міська рада вирішила передати ТОВ «Арікс» за умови виконання пункту 2 цього рішення, в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0511 га з кадастровим номером :88:196:0004 для експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу, для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності пов`язаної з отриманням прибутку) по вул. Олеся Гончара, 71 у Шевченківському районі міста Києва, із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- будинок Осипа Родіна (вул.Олеся Гончара, 71) внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а відтак земельна ділянка на якій він розташований належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди, яка є пам`яткою архітектури;

- з огляду на вказане Київська міська рада не мала права передавати спірну земельну ділянку, в оренду для цілей не пов`язаних з її історико-культурним призначенням.

Відповідач проти позову заперечив, пославшись на те, що у позивача відсутнє порушене право, рішення Київської міської ради від 08.02.2024 № 7793/7834 жодним чином не порушує права та інтереси позивача у справі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила, зазначивши, що вона є добросовісним набувачем права власності на будинок за адресою: вул. Олеся Гончара, 71, м. Київ та що у позивача відсутнє порушене право та відсутній суспільний інтерес. Крім того третя особа вказала, що вона не здійснила неправомірних дій щодо земельної ділянки та подала всі необхідні документи для отримання права користування земельною ділянкою та не може відповідати за дії органу, уповноваженого на передачу в оренду спірної земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/4548/24 позовні вимоги задоволено повністю.

При розгляді спору сторін по суті, суд першої інстанції встановив, що Міністерство культури та інформаційної політики (МКІП) занесло об`єкт культурної спадщини «Будинок житловий Осипа Родіна», що розташований за адресою вул. Гончара, буд. 71, м. Київ, охоронний номер 3030-Кв («Будинок Осипа Родіна»), до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, надавши йому статусу пам`ятки місцевого значення, що підтверджує наказ МКІП від 29.07.2021 № 588 «Про занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України».

З огляду на вказане суд першої інстанції виснував, що оскільки Будинок Осипа Родіна є пам`яткою культурної спадщини, в розумінні норм Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташований такий об`єкт, за законом належать до земель історико-культурного призначення незалежно від того, чи цільове призначення цих земель було приведене у відповідність рішеннями органів місцевого самоврядування, у тому числі при формуванні містобудівної документації.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що, передаючи земельну ділянку в оренду Київська міська рада не взяла до уваги інформацію, що спірна земля належить до земель історико-культурного призначення, чим порушила вимоги земельного та містобудівного законодавства, а також зауважив на тому, що всупереч ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» в матеріалах справи відсутній охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги послання відповідача та третьої особи на відсутність у позивач порушеного права, зазначивши, що охоронюваним законом інтересом позивача у межах даної справи є прагнення зберегти охоронний статус будинку, який був наданий у межах процедури та відповідний статус цільового призначення земельної ділянки, на якій розташований Будинок Осипа Родіна та який є одним з елементів законодавчого механізму держави у сфері захисту культурної спадщини об`єктів, визнаних пам`ятками та внесених до Державного реєстру нерухомих пам`яток.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Товариства з обмеженою відповідальністю «Арікс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/4548/24 скасувати та ухвалити нове рішенням, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення винесене без повного та всебічного дослідження обставин справи з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, а також зауважив на тому, що:

- судом першої інстанції протиправно не застосовано до спірних правовідносин ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі», якими унормовано принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди;

- ані позовна заява, ані оскаржуване рішення суду у даній справі не містить посилання на конкретну норму права, що забороняє відповідачу передати у користування третій особі земельну ділянку для експлуатації та обслуговування майна, що на ній розташовано;

- позовна заява не містить посилань та доказів порушення особистих немайнових та майнових прав та законних інтересів як мешканців міста Києва, членів позивача, так і позивача в цілому, а доводи позивача щодо порушення його прав та законних інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси;

- залишаючи без розгляду протокольною ухвалою від 25.02.2025 клопотання про закриття провадження по справі без розгляду на підставі ст.207 ГПК України про що зазначено у рішенні суду, судом не враховано, що п.1. ч.1 ст.231 ГПК України містить обов`язок господарського суду закрити провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. І такий обов`язок суду взагалі не ставиться у залежність від ініціації такого питання учасниками спору

Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 справу № 910/4548/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Товариства з обмеженою відповідальністю «Арікс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/4548/24, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/4548/24 призначено до розгляду на 15.04.2025 о 10 год. 40 хв., витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4548/24.

03.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали цієї справи.

07.04.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що:

- оскільки єдиним правомірним та обґрунтованим варіантом поведінки відповідача у спірних правовідносинах було б відмова у наданні ТОВ «Арікс» права оренди на земельній ділянці, на якій розташований Будинок Осипа Родіна, для житлової та громадської забудови, такі повноваження КМР не є дискреційними;

- скасування спірного рішення жодним чином не обмежує третю особу в отриманні цієї ділянки в оренду, але лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто врахуванням відповідачем цільового призначення земельної ділянки;

- громадські об`єднання, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, мають право здійснювати громадський контроль за її збереженням, використанням, консервацією, реставрацією, реабілітацією, музеєфікацією та ремонтом (стаття 11 (2) Закону України «Про охорону культурної спадщини» у редакції від 30.10.2024);

- оскільки спір стосується рішення від 08.02.2024 № 7793/7834, на підставі якого ТОВ «Арікс» набуло речове право на земельну ділянку - право оренди, сказане рішення вичерпало свою дію після його реалізації шляхом набуття ТОВ «Арікс» права оренди на земельну ділянку, а відтак спір сторін є публічно-правовим.

У зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні з 12.04.2025 по 15.04.2025 включно, у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 14.04.2025 по 27.04.2025 включно, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2025 розгляд апеляційної скарги призначено на 14.05.2025 о 12 год. 50 хв.

12.05.2025 до суду від третьої особи надійшли пояснення, в яких третя особа зауважила на раніше викладеній правовій позиції. До вказаних пояснень додані інформація з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а також технічна документація з землеустрою щодо інвентаризації земель.

13.05.2025 до суду від позивача надішли заперечення на клопотання ТОВ «Арікс» від 09.05.2025 про залучення пояснень від 05.05.2025 з додатками, в яких заявник просить залишити без розгляду клопотання ТОВ «Арікс» від 09.05.2025 про залучення до матеріалів справи пояснень директора ТОВ «Арікс» від 05.05.2025 та додатків до них.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 розгляд апеляційної скарги відкладено на 21.05.2025 о 13 год. 00 хв.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

У пункті 7 розділу II рішення у справі «Мінак та інші проти України» ЄСПЛ указав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення від 27.10.1993 у справах «Авотіньш проти Латвії», заява №17502/07, пункт 119 та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів», пункт 33). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі з апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (пункти 17 - 18 рішення від 06.02.2021 у справі «Беер проти Австрії», заява №30428/96).

Колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням всіх наданих в суді апеляційної інстанції доказів.

Станом на 21.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача, за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представники третьої особи апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 ГПК України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, встановила таке.

У квітні 2024 року Громадська організація «МАПА РЕНОВАЦІЇ» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради у якому просило визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 08.02.2024 № 7793/7834 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Арікс» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу по вул. Олеся Гончара, 71 у Шевченківському районі міста Києва».

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Суд першої інстанції розглянув спір сторін по суті з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

ТОВ «Арікс» (третя особа) є власником будинку за адресою вул. Гончара, 71 на підставі укладеного з Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) договору №79/13 купівлі-продажу нежитлових приміщень від 30.12.2013, а також укладених з ТОВ «СВН Менеджмент» договорів купівлі-продажу від 04.03.2015.

У червні 2014 року Департамент містобудування та архітектури КМДА видав ТОВ «Арікс» Містобудівні умови та обмеження (МУО) на коригування проєкту реконструкції незавершеного будівництва адміністративно-готельного комплексу на вул. Олеся Гончара, 69 (перша черга будівництва) та будівництво ще одного об`єкта - багатофункціонального комплексу з вбудованим паркінгом (друга черга) будівництва.

01.07.2020 зареєстровано проєкт рішення про передачу ТОВ «Арікс» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу на вул. Олеся Гончара, 71 у Шевченківському районі міста Києва.

22.09.2020 Наказом №46 Департамент охорони культурної спадщини м. Києва надав статус об`єкта культурної спадщини «Будинку Осипа Родіна», що розташований за адресою: м. Київ, Шевченківський район, вул. Олеся Гончара, 71, відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2022 та постанови Верховного Суду від 08.05.2023 по справі №640/28045/20.

Міністерство культури та інформаційної політики (МКІП) занесло об`єкт культурної спадщини «Будинок житловий Осипа Родіна», що розташований за адресою вул. Гончара, буд. 71, м. Київ, охоронний номер 3030-Кв («Будинок Осипа Родіна»), до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, надавши йому статусу пам`ятки місцевого значення. Це підтверджує наказ МКІП від 29.07.2021 № 588 «Про занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України».

Рішенням від 08.02.2024 № 7793/7834 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Арікс» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу по вул. Олеся Гончара, 71 у Шевченківському районі міста Києва» Київська міська рада вирішила передати ТОВ «Арікс» за умови виконання пункту 2 цього рішення, в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,0511 га з кадастровим номером :88:196:0004 для експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу, для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності пов`язаної з отриманням прибутку) по вул. Олеся Гончара, 71 у Шевченківському районі міста Києва, із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно .

За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі статтями 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У ч. 1 ст. 1 ЦК України зазначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (п. 6);

- вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (п. 13);

- інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (п 15).

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Приписами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Таким чином, визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

В свою чергу приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 689/1220/17.

З наведених норм можна зробити висновок, що в порядку господарського судочинства може бути оскаржене таке рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, і за результатами його реалізації у фізичної чи юридичної особи виникає право цивільне.

З оскаржуваного у цій справі рішення органу місцевого самоврядування вбачається, що воно спрямоване на передачу права користування земельною ділянкою третій особі шляхом передачі такої ділянки в оренду.

Укладення договору оренди у встановленому законом порядку являтиметься реалізацією цього рішення, а після набуття права оренди у встановленому законом порядку дію цього рішення буде вичерпано, з цього моменту адміністративні правовідносини між суб`єктом владних управлінських функцій та фізичною чи юридичною особою трансформуються у цивільні правовідносини між орендодавцем та орендарем. Право оренди земельної ділянки виникає після укладення договору оренди. З моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами, та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки не притаманні адміністративним правовідносинам, натомість - притаманні цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб`єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду у постановах від 29.01.2019 у справі № 910/20323/17, від 30.05.2018 у справі № 150/928/14-а.

Отже, у спірних правовідносинах ключовим для визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатися позов є надання оцінки обставинам чи були припинені адміністративні відносини між сторонами і, як наслідок, третя особа набула право оренди.

Відповідно до положень статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Колегія суддів зазначає про те, що реалізацією оскаржуваного рішення є укладення договору оренди у встановленому законом порядку, а після набуття права оренди у встановленому законом порядку дію цього рішення буде вичерпано, з цього моменту адміністративні правовідносини між суб`єктом владних управлінських функцій та фізичною чи юридичною особою трансформуються у цивільні правовідносини між орендодавцем та орендарем.

Матеріали справи підтверджено, що договір оренди на виконання оскаржуваного у цій справі рішення між відповідачем та третьою особою на даний час не укладено.

Факт відсутності такого договору сторонами не заперечується та підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 у цій справі, якою апеляційну скаргу Громадської організації «Мапа Реновації» задоволено частково, ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.07.2024 у справі №910/4548/24 скасовано, заяву Громадської організації «Мапа Реновації» про забезпечення позову задовольнити частково, заборонено Київській міській раді укладати будь-які договори про оренду земельної ділянки площею 0,0511 га (кадастровий номер :88:196:0004) до набрання законної сили судовим рішенням, ухваленим за наслідками розгляду справи по суті.

Отже, за відсутності укладеного договору оренди між відповідачем та третьою особою, адміністративні відносини щодо передачі в оренду земельної ділянки фактично не припинилися.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі фактично речове право у третьої особи на земельну ділянку не виникло через нереалізацію оспорюваного рішення, а тому відсутній спір про право цивільне.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що спір у даній справі відноситься до публічно-правових, оскільки він належить до земельних спорів з органом виконавчої влади як суб`єктом владних повноважень щодо реалізації оспорюваного рішення, та пов`язаний із його оскарженням і жодним чином не пов`язаний із відносинами приватноправового характеру.

За таких обставин, у даному випадку є правові підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, згідно з яким господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 278 ГПК України).

Отже, враховуючи, що судом першої інстанції порушено правила юрисдикції господарських судів, визначені ст. 20 ГПК України, вказане є обов`язковою для скасування рішення суду у цій справі.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неправильне застосування норм процесуального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/4548/24 підлягає скасуванню, провадження у справі закривається на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

За приписами ч. 4 ст. 278 ГПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Частиною 2 ст. 231 ГПК України визначено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на вказані положення ГПК України колегія суддів роз`яснює позивачу, що:

- спір сторін має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а, з урахуванням положень ч. 1 ст. 25 КАС України, згідно з якою адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом та враховуючи те, що місцезнаходженням як позивача, так і відповідача є місто Київ, спір сторін підлягає вирішенню Київським окружним адміністративним судом;

- він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Північного апеляційного господарського суду з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Враховуючи те, що в апеляційній скарзі третя особа просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а колегія суддів встановила наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження по справі, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Арікс» задовольняється частково.

Щодо розподілу судових витрат слід зазначити таке.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи що провадження у цій справі закрите в зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, тобто не з огляду на відмову позивача від позову, судовий збір, сплачений позивачем за звернення до суду з цим позовом та судовий збір відповідача за звернення з цією апеляційною скаргою, має бути повернутий вказаним особам з Державного бюджету ухвалою суду.

Однак зі змісту ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» слідує, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, тому відсутність у матеріалах справи відповідного клопотання унеможливлюють повернення судового збору.

Отже, суд може повернути зайво сплачений судовий збір виключно за заявою особи, яка його сплатила.

Колегія суддів зауважує позивачу та третій особі на тому, що вони не позбавлені права звернутися до суду з відповідними клопотаннями про повернення судового збору сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Водночас колегія суддів зазначає про наступне.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи слідує, що додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 у справі № 910/4548/24 заяву позивача про ухвалення додатково рішення задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 15 000,00 грн. витрат на правничу допомогу., у задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі додаткове рішення суду першої інстанції третьою особою не оскаржується, а відтак згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що за змістом положень ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, у випадку встановлення судом апеляційної інстанції, визначених ч. 4 ст. 269 ГПК України, правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в тому числі і у частині, яка апелянтом не оскаржується (тобто в частині додаткового рішення - примітка суду), будуть наявні правові підстави для зміни рішення і у вказаних вище частинах, тобто в частині задоволення позовних вимог про розірвання Договору.

Колегія суддів зазначає про те, що за своєю правовою природою додаткове рішення є частиною основного рішення, а відтак, у випадку скасування останнього, додаткове рішення також підлягає скасуванню.

За таких обставин додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 у справі № 910/4548/24 скасовується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Арікс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/4548/24 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/4548/24 скасувати.

3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 у справі № 910/4548/24 скасувати

4. Провадження у справі №910/4548/24 закрити.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 21.05.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

О.О. Хрипун