УХВАЛА

13 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/774/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю. А.,

представників учасників справи:

прокуратури - не з`явився,

позивача 1 - не з`явився,

позивача 2 - не з`явився,

відповідача - Оляш К. І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на рішення Господарського суду Одеської області

у складі судді Погребної К. Ф.

від 14.11.2024 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Богатир К. В., Поліщук Л. В., Таран С. В.

від 27.02.2025

за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства, Південного офісу Держаудитслужби

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 1 362 098,12 грн,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про:

- визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 26.08.2021 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія";

- визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 28.08.2021 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія;

- визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 25.11.2021 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія";

- визнання недійсною додаткової угоди № 5 від 26.11.2021 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія";

- визнання недійсною додаткової угоди № 6 від 29.11.2021 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія";

- визнання недійсною додаткової угоди № 10 від 28.02.2022 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67, укладеної між Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія";

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на користь Білгород-Дністровського міжрайонного управління водного господарства коштів в сумі 1 362 098,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладання додаткових угод в дуже малий проміжок часу, а саме 26.08.2021, 28.08.2021, 25.11.2021, 26.11.2021, 29.11.2021, 28.02.2022 дають підстави для висновку, що такий підхід до оформлення змін до ціни договору був зумовлений не відповідними коливаннями на ринку товару, а формальним дотриманням приписів щодо не перевищення 10% одноразового збільшення, який суттєво дотримано не був, тобто укладання спірних додаткових угод не мало легітимної мети у розумінні частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 у справі № 916/774/23, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2025, позов задоволений повністю.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

- додатковою угодою №2 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 21%; додатковою угодою №3 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 33,1%; додатковою угодою №4 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 46,4%; додатковою угодою №5 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 61%; додатковою угодою №6 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 77,1%; додатковою угодою №10 відбулося збільшення ціни за l кВт*год електроенергії на 79,7%. Тобто, укладаючи дані додаткові угоди було порушено гранично можливо межу підвищення ціни товару, що є самостійною підставою для визнання додаткових угоди недійсними;

- ціна за одиницю товару є істотною умовою договору про закупівлю електричної енергії у постачальника №67 від 28.05.2021 та додаткових угод №№ 2, 3, 4, 5, 6, 10 укладених до такого договору, а отже вказані додаткові угоди можуть бути визнані недійсними лише у повному обсязі;

- постачання електричної енергії споживачу і його оплата мали здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного договору №67 від 28.05.2021 та з урахуванням додаткової угоди №1. Тобто вартість електричної енергії, поставленої до 20.07.2021, обраховується за ціною 2,391264 грн. за 1 кВт/год з ПДВ (ціна визначена договором №67), а вартість електричної енергії, поставленої починаючи з 20.07.2021, розраховуються за ціною 2,6303904 за 1 кВт/год з ПДВ (ціна визначена додатковою угодою № 1 до договору №67). В той же час, як було встановлено судом, відповідачем були виставлені рахунки за спожиту електричну енергію, сторонами договору було складено акти прийняття-передавання товарної продукції у загальному обсязі 2 194 951 кВт*год та Білгород-Дністровським міжрайонним управлінням водного господарства сплачено 7 005 199,13 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними у матеріалах справи. За таких обставин, судом встановлено, що за вказаним договором використано 2 194 951 кВт*год, а саме 545 640 кВт*год до 20.07.2021 та 1 649 311 кВт*год після 20.07.2021, що відповідно за ціною, що передбачена договором в первісній редакції та додатковою угодою №1, до моменту укладання оспорюваних додаткових угод, мало складати 5 643 101,01 грн ((545 640 х 2,391264 = 1 304 769,29 грн) + (1 649 311 х 2,6303904 = 4 338 331,72)). Таким чином, грошові кошти в сумі 1 362 098,12 грн (7 005 199,13 грн - 5 643 101,01 грн) є такими, що були безпідставно одержані Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія", підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути Ізмаїльському управлінню водного господарства, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 у справі № 916/774/23, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції зазначив пункти 1, 2, 3 та 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник зауважив, що суди:

- неправильно застосували пункт 1 статті 5, статтю 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частину 1 статті 57, пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, статті 15, 16, 203, 215, 216, 217, частину 1 статті 638, статтю 1212 Цивільного кодексу України, частину 3 статті 180 Господарського кодексу України, статті 2, 22, 48 Бюджетного кодексу України, абзац 3 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", пункти 2, 7 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", пункти 5, 7, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002;

- порушили пункт 1 частини 3 статті 2, частину 4 статті 11, частину 1 статті 86, пункт 2 частини 1 статті 226, статтю 236 Господарського процесуального кодексу України;

- неправильно застосували абзац 3 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах та порушили пункт 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України;

- неправильно застосували статті 2, 22, 48 Бюджетного кодексу України, пункти 5, 7, 43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002 та не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у підпунктах 6.30-6.32 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, підпунктах 6.27-6.29 постанови від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, підпунктах 8.19.-8.32. постанови від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.08.2023 у справі № 916/1203/21, щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах та порушили пункт 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України;

- не врахували висновки щодо застосування статей 15, 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (в контексті того, що під час розгляду позовної вимоги про визнання правочину недійсним відповідачами по справі мають бути всі сторони цього правочину), викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19, а також у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17, від 26.01.2022 у справі № 917/2041/20, від 26.09.2023 у справі № 910/2392/22, від 30.01.2024 у справі № 924/564/22, від 04.07.2024 у справі № 924/334/22, від 04.09.2024 у справі № 922/42/24, від 30.10.2024 у справі № 910/9383/23, у подібних правовідносинах;

- застосували статтю 1212 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13.04.2024 у справі № 910/9880/23, у подібних правовідносинах;

- застосували статтю 216 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, у подібних правовідносинах.

Крім того, скаржник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 1 статті 5, статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; частини 1 статті 57 Конституції України; пунктів 2, 7 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"; статті 217, частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України; частини 3 статті 180 Господарського кодексу України; пункту 1 частини 3 статті 2, частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Також скаржник вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" з підстав невідповідності вказаної норми права критерію "якість закону", порушення принципу належного урядування з огляду на неоднакове праворозуміння пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зміни законодавства, та викладає мотиви й обґрунтування такої необхідності.

Разом з тим, скаржник зазначив, що суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме зміст додаткової угоди № 10 від 28.02.2022 до договору про закупівлю електричної енергії у постачальника від 28.05.2021 № 67 та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2454 від 01.12.2021, що призвело до незастосування судами норми (пункту 7 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"), яка підлягала застосуванню (пункт 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України).

25.04.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" надійшла заява про зупинення провадження у справі № 916/774/23 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24.

Заява про зупинення провадження у справі обґрунтована тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 29.01.2025 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 920/19/24 за позовом керівника Конотопської окружної прокуратури Сумської області інтересах держави в особі Управління освіти Конотопської міської ради Сумської області до Товариства обмеженою відповідальністю «Енергетичне партнерство» про визнання недійсними додаткових угод до договору публічної закупівлі та стягнення коштів у сумі 692 623,48 грн. Передаючи справу № 920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, яку врахували суди при вирішенні спору у даній справі.

Судом встановлено, що у провадженні Великої Палати Верховного Суду перебуває справа №920/19/24, яка прийнята до провадження відповідно до ухвали від 09.04.2025, що опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень 25.04.2025.

Предметом розгляду справи №920/19/24 є:

- визнання недійсними низки додаткових угод до договору про постачання електричної енергії споживачу;

- стягнення надмірно сплачених коштів за договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні позивачем і відповідачем додаткових угод до договору порушено вимоги пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме змінено ціну електроенергії у бік збільшення за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку, внаслідок чого безпідставно зменшено обсяги закупівлі.

Передаючи справу № 920/19/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів виходила, зокрема з того, що неможливість підняття ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від тієї, що встановлена у договорі, створює ризики як для постачальників, які нестимуть матеріальні втрати від реалізації товарів за нижчими цінами, ніж встановлені на ринку, так і для покупців (зокрема, суб`єктів владних повноважень), які у випадку розірвання таких договорів не зможуть забезпечити належну та безперебійну роботу державних та комунальних підприємств. З урахуванням відсутності стабільної ситуації на енергетичному ринку, сторони договору можуть неодноразово збільшувати ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку. При цьому, не має змінюватися саме загальна ціна договору, а факт коливання цін має бути належним чином доведений.

З огляду на викладене, колегія суддів у справі № 920/19/24 зазначила про те, що підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є:

- зміна законодавства: Велика Палата Верховного Суду хоч і зробила висновок щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції Закону № 114-ІХ, втім не робила висновок щодо застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції із змінами, внесеними Законом № 1530-IX від 03.06.2021;

- порушення принципу належного урядування з огляду на неоднакове праворозуміння пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»: Мінекономіки вважає, що сторони договору про закупівлю можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за наявності відповідних умов, у той час як Велика Палата Верховного Суду вважає, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі.

Верховний Суд враховує те, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Згідно із частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до пункту 7 частини 1 та частини 3 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному поряду палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини 1 статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи предмет та підстави позову у цій справі, підстави касаційного оскарження та доводи скаржника, підстави та предмет спору у справі № 920/19/24, підстави касаційного оскарження у ній та мотиви з яких виходила колегія суддів для відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, схоже нормативно-правове регулювання у справах № 916/774/23 і № 920/19/24, що свідчить про подібність спірних правовідносин у контексті критеріїв, вказаних у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, факт прийняття Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 до розгляду, з огляду на те, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/19/24 (стосовно наявності/відсутності підстав для відступу від правової позиції, викладеної у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо застосування, зокрема пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі"), можуть мати суттєве значення для вирішення питання у цій справі, що розглядається, щодо застосування приписів норм права, які регулюють визнання недійсними правочинів, укладених на підставі Закону України "Про публічні закупівлі", а також для єдності судової практики, враховуючи, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики, та принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") колегія суддів вважає за необхідне задовольнити заяву скаржника та зупинити провадження у справі № 916/774/23 відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.

Керуючись пунктом 7 частини 1 статті 228, статтями 229, 234, 235, 314 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" про зупинення провадження у справі задовольнити.

2. Зупинити касаційне провадження у справі № 916/774/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" на Господарського суду Одеської області від 14.11.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі № 920/19/24, та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова