РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2025Справа № 910/2109/25
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Зарочинцева Сергія Сергійовича ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код 35210739)

про стягнення 63 801,00 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Зарочинцев Сергій Сергійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" про стягнення безпідставно отриманих коштів за договором № ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування у розмірі 63 801,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

06.03.2025 через підсистему «Електронний суд» відповідачем подано відзив на позовну заяву.

11.03.2025 через підсистему «Електронний суд» позивачем подано відповідь на відзив.

17.03.2025 через підсистему «Електронний суд» відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

09.09.2019 між Фізичної особою-підприємцем Зарочинцевим Сергієм Сергійовичем та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" було укладено договір №ДНП-2019-09/02 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, відповідно до умов якого сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, просп. Ватутіна (Північний міст), в межах ІІІ територіальної зони паркування міста Києва (надалі майданчик для паркування), що включає 255 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 28 місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для організації та провадження діяльності з паркування транспортних засобів та отримання плати з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів» (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору вартість експлуатації 1 машиномісця за 1 день в гривнях, визначена за результатами аукціону та становить 6,95 грн., у т.ч. ПДВ в сумі 1,15 грн.

Згідно з п. 4.3 договору загальна ціна договору становить 2136624,60 грн, з яких вартість експлуатації паркувального майданчика за весь період, що підлягає оплаті на умовах договору - 194238,60 грн та одноразовий платіж за право укладання договору - 194238,60 грн.

Відповідно до п. 4.5. договору оплата вартості експлуатації починається з дня підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування транспортних засобів та здійснюється стороною-2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахування кількості календарних днів в місці, за який проводиться оплата не пізніше 15 числа місяця, за яким здійснюється розрахунок. Плата за місяць в якому підписано акт приймання- передачі здійснюється пропорційно до кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 наступного місяця.

В подальшому між сторонами підписано ряд додаткових угод до договору: № 1 від 18.11.2020, № 2 від 17.02.2022, № 3 від 22.02.2022, № 4 від 02.06.2022.

Відповідно до п. 4.10 договору від 09.09.2019 № ДНП-2019-09/02 зарахування коштів, сплачених позивачем на користь відповідача здійснюється у наступному порядку:

- в першу чергу погашаються штрафні санкції;

- в другу чергу погашається наявна заборгованість в порядку давності (від більш давньої до більш нової)

- в третю чергу погашається черговий платіж;

- в четверту чергу здійснюється зарахування авансової оплати за майбутніми платежами.

Позивач у позовній заяві зазначає, що останнім здійснено оплату за договором від 09.09.2019 № ДНП-2019- 09/02 в повному обсязі за лютий 2022 та березень 2022 року.

15.10.2024 направлено до КП «Київтранспарксервіс» адвокатський запит від адвоката Гасанова Романа Анатолійовича, що представляє інтереси ФОП Зарочинцева Сергія Сергійовича на підставі договору про надання правової допомоги від 02.10.2024 про надання Акту звірки надходження коштів за договором від 09.09.2019 № ДНП-2019-09/02 у період з 09.09.2019 по 15.10.2024 та з вимогою зробити коригування і повернути безпідставно отримані кошти у розмірі 63 801 грн. у досудовому порядку.

Листом КП «Київтранспарксервіс» від 15.10.2024 №053/05/3136 відмовлено у здійсненні коригувань нарахувань за Договором від 09.09.2019 № ДНП-2019-09/02 за період з 24.02.2022 по 31.03.2022 та надано акт звірки.

Так, позивач у позовній заяві стверджує, що оскільки останній був звільнений рішенням Київської міської ради від 30 березня 2022 року №4551/4592 з 24.02.2022 року по 15.05.2022 року від оплати за договором, укладеним з КП «Київтранспарксервіс», то позивач не повинен був сплачувати кошти за вказаний період.

Проте, оскільки позивач повністю сплатив за Договором кошти за лютий та березень 2022 року, то такі кошти є безпідставно сплаченими та підлягають поверненню.

Отже, з огляду на вищевикладене, позивач стверджує, що сума, яка підлягає стягненню в межах даної позовної заяви складає 63 801,00 грн.

Крім того, звертаюсь до суду з даним позовом, позивач зазначає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно отриманих коштів у розмірі 63 801,00 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Так, щодо правової природи договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування № ДНП-2019-09/02 від 09.09.2019, суд зазначає наступне.

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 «Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві» КП «Київтранспарксервіс» визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві.

Пунктом 4 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342 встановлено, що оператор - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка організовує та провадить діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування, здійснює їх утримання, облаштування та обладнання, надає послуги з користування такими майданчиками, забезпечує відповідно до Податкового кодексу України сплату збору за місця для паркування транспортних засобів.

Відповідно до п. 17.3.1. рішення Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 «Про Правила благоустрою м. Києва» організація та експлуатація паркувальних майданчиків здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Рішенням Київської міської ради від 05.03.2019 № 184/6840 доручено комунальному підприємству "Київтранспарксервіс" спільно з Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації):

- після 3 (трьох) місяців з дня прийняття цього рішення розпочати продаж прав на розміщення та/або облаштування паркувальних майданчиків у місті Києві, що відносяться до сфери управління комунального підприємства "Київтранспарксервіс" відповідно до рішень Київської міської ради, виключно у системі електронних продажів Prozorro.Продажі (https://prozorro.sale), крім тих, що визначені для безпосереднього облаштування та/або експлуатації комунальним підприємством "Київтранспарксервіс", без передачі будь-яких прав на них третім особам;

- забезпечувати систематизацію та оприлюднення інформації щодо продажів, визначених пунктом 1.1 цього рішення, відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі" з одночасною систематизацією та оприлюдненням такої інформації в окремому розділі на офіційному веб-сайті Київської міської ради.

09.08.2019 КП "Київтранспарксервіс" проведено аукціон про право на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, проспект Ватутіна (Північний міст), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва. Документація про умови електронного аукціону, протокол торгів та інші пов`язані з цим документи знаходяться на офіційному інтернет-порталі ДП «Прозорро.Продажі» за посиланням - https://prozorro.sale/auction/UA-PS-2019-07- 29-000015-2/

Згідно з протоколом електронного аукціону №UA-PS-2019-07-29-000015-2 від 09.08.2019 переможцем визначено Фізичну особу-підприємця Зарочинцева Сергія Сергійовича.

09.09.2019 між КП «Київтранспарксервіс» (у тексті договору - сторона-1) та ФОП Зарочинцев С.С. (у тексті договору - сторона-2) було укладено договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування №ДНП-2019-09/02, відповідно до умов якого сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Деснянський район, проспект Ватутіна (Північний міст), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, що включає 255 (двісті п`ятдесят п`ять) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 28 (двадцять вісім) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів (п. 1.1. договору).

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України (в редакції, чинній станом на момент укладання Договору) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1, 2 статті 760 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (право володіння, розпорядження, користування), спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та право вимоги.

Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Частинами 1, 5 та 6 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Разом з тим, частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (ст. 902 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З викладеного вище вбачається, що основними ознаками договору найму є, зокрема, його предмет, яким є певне майно (річ, сукупність речей, майнові права); тимчасовість (тобто цей договір укладається на строк, встановлений за домовленістю сторін і зазначений у договорі); наявність орендної плати, яка зазвичай вноситься щомісячно; передача майна лише у тимчасове користування наймача, при цьому право власності до нього не переходить, і після припинення договору оренди наймач зобов`язаний повернути предмет договору оренди наймодавцю.

У свою чергу, основними ознаками договору про надання послуг є те, що предметом такого договору є послуга, результат якої є завжди немайновим, хоча може мати речову форму; послуга невіддільна від джерела, тісно пов`язана з особою виконавця та процесом її надання; послугу неможливо зберігати, тобто вона існує лише на той час, коли надається; надання й споживання послуги відбуваються одночасно, тобто послуга споживається в процесі її надання.

З огляду на викладене суд зазначає, що за своєю правовою природою спірний договір є договором найму майнових прав, оскільки предметом договору є передача стороною-1 за плату та на певний строк стороні-2 майнових прав на експлуатацію, утримання та облаштування майданчику для паркування транспортних засобів з метою ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Аналогічна висновків щодо визначення правової природи договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, дійшов господарський суд при розгляді справ № 910/8413/17 та № 910/10470/19.

Також дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.03.2024 у справі №910/1248/23.

Так, рішенням від 30.03.2022 КМР, зокрема, встановила, що на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-ІХ, у сфері оренди комунального майна територіальної громади міста Києва: у разі використання об`єкта оренди за цільовим призначенням та/або використання об`єкта оренди для потреб оборони, забезпечення життєдіяльності міста Києва в умовах воєнного стану, орендарі звільняються від орендної плати за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва (пп.1.2.1).

Також підпункти 1.3.1, 1.3.2 п.1.3 Рішення КМР від 30.03.2022 передбачали, що на період воєнного стану у сфері паркування транспортних засобів на території міста Києва: власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування відведеними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються КП "Київтранспарксервіс" згідно з переліком, затвердженим наказом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу КМР (Київської міської державної адміністрації); власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування спеціально обладнаними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються КП "Київтранспарксервіс" згідно з переліком, затвердженим рішенням КМР, а також звільняються від оплати суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності укладених договорів з КП "Київтранспарксервіс".

Рішенням КМР від 15.04.2022 №4569/4610 "Про внесення змін до Рішення КМР від 30.03.2022" (далі - Рішення КМР від 15.04.2022) пп.1.2 п.1 рішення КМР від 30.03.2022 викладено в такій редакції: "У сфері комунального майна територіальної громади міста Києва на період дії воєнного стану та один місяць з дати його припинення орендарі за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва звільняються від орендної плати".

Рішенням КМР від 14.05.2022 виключено пункти 1.3.1 та 1.3.2 з Рішення КМР від 30.03.2022.

Суд дійшов висновку, що у зв`язку з прийняттям Рішення КМР від 30.03.2022, відповідач, як суб`єкт господарювання, який здійснює діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності з укладеним договором з КП "Київтранспарксервіс", був звільнений від оплати до прийняття Рішення КМР від 14.05.2022.

Отже, починаючи з 16.05.2022 відновився обов`язок суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності укладених договорів з КП «Київтранспарксервіс», оплачувати за послуги з паркування.

З матеріалів справи вбачається, що враховуючи рішення КМР №4551/4592 від 30.03.2022 та №4577/4618 від 14.05.2022, оплата за квітень та по 16 травня 2022 за договором відповідачем не нараховувалась.

Питання звільнення від сплати орендних платежів за користування комунальним майном територіальної громади міста Києва та питання звільнення від платежів суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування відповідно до укладених з позивачем договорів, мають різний порядок врегулювання, у зв`язку з чим питання оренди комунального майна та питання щодо паркування транспортних засобів винесені до окремих пунктів регулювання».

Так, питання звільнення від сплати орендних платежів за користування комунальним майном територіальної громади міста Києва та питання звільнення від платежів суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування відповідно до укладених з позивачем договорів, мають різний порядок врегулювання, у зв`язку з чим питання оренди комунального майна та питання щодо паркування транспортних засобів винесені до окремих пунктів регулювання та, відповідно, п.1.2 Рішення КМР від 30.032022 на спірні відносини не поширюється.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 15.03.2024 у справі №910/1248/23.

Більше того, суд зазначає, що системний аналіз положень статей 11, 177, 202, статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Таким чином, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.08.2021 у справі № 926/1392/20, від 27.07.2021 у справі № 923/518/20, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22.

Отже, враховуючи вищезазначені обставини та висновки Верховного Суду, вимога позивача щодо стягнення безпідставно набутих коштів відповідачем є безпідставною та необґрунтованою, оскільки кошти відповідач отримав на підставі договору № ДНП-2019-09/02, а тому до даних правовідносин не підлягає застосування статті 1212 ЦК України.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (п. 6.2. постанови Об`єднаної палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 № 910/12787/17.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Однак, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу саме відповідачем.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно отриманих коштів у розмірі 63 801,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Зарочинцева Сергія Сергійовича задоволенню не підлягають.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Зважаючи на викладене, господарський суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, а судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Позивач - Фізична особа-підприємець Зарочинцев Сергій Сергійович ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01054, ідентифікаційний код 35210739)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 21.05.2025

Суддя І.О. Андреїшина