РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.05.2025Справа № 910/2763/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" (01011, місто Київ, ПРОВУЛОК ЄВГЕНА ГУЦАЛА, будинок 3)

до Фізичної особи-підприємця Воронков Володимира Володимировича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 21 569,25 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Фарлеп-Інвест" (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Воронков Володимира Володимировича (далі-відповідач) про стягнення 21 569,25 грн, з яких 11 676,69 грн - сума основного боргу, 8290,54 грн - інфляційне збільшення, 1612,02 грн - 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, позивачу для подачі відповіді на відзив.

Дана ухвала суду направлена, зокрема, відповідачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 02222, місто Київ, вулиця Теодора Драйзера, (Рональда Рейгана), будинок 18, квартира 52).

Проте конверт із копією вищенаведеної ухвали повернуто на адресу суду підприємством поштового зв`язку без вручення відповідачу за закінченням терміну зберігання.

Положеннями статей 89, 93 ЦК України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи та здійснення управління і обліку. Відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом вносяться до єдиного державного реєстру.

Таким чином, направлення ухвали суду здійснено за відповідною адресою місцезнаходження відповідача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Відтак, ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялася за адресою місцезнаходження відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відсутності заяви про зміну його місцезнаходження.

За приписами частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, судом також враховано, що згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, відповідач мав право та можливість ознайомитися з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

До того ж, в ухвалі суду про відкриття провадження у справі звернуто увагу відповідача на обов`язок зареєструвати свій електронний кабінет та на можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

Натомість, відповідач усупереч частини 6 статті 6 ГПК України реєстрацію свого електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не здійснив.

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.05.2018 між Приватним акціонерним товариством "Фарлеп-Інвест" (далі-оператор) та Фізичною особою-підприємцем Воронков Володимиром Володимировичем (далі-абонент) укладено Договір №1135704/18 про надання телекомунікаційних послуг, відповідно до п. 1.1 Договору, ПрАТ «Фарлеп-Інвест» надає Абоненту загальнодоступні (універсальні) та інші телекомунікаційні послуги, супутні (додаткові) послуги згідно з переліком та обсягом, замовлених Абонентом, за встановленими значеннями показників якості (далі - Послуги), а Абонент своєчасно оплачує отримані Послуги відповідно до умов цього Договору.

Згідно з п. 1.2. Договору перелік та опис Послуг, спеціальні умови організації, порядок розрахунків та порядок надання Послуг Абоненту визначаються цим Договором, Умовами та порядком надання телекомунікаційних послуг ПрАТ «ФАРЛЕП-ІНВЕСТ», затвердженими ПрАТ «ФАРЛЕП-ІНВЕСТ», опублікованими на офіційному веб-сайті ПрАТ «ФАРЛЕП-ІНВЕСТ» www.vegatele.com (далі - Умови), та викладеними угодами і додатками до нього.

Пунктом 1.3. Договору визначено, що перелік та обсяг Робіт та Послуг, які надаються

Оператором Абоненту відповідно до Договору, їх вартість і характеристики визначаються в Додатках до Договору і які є його невід`ємними частинами. Додатком №1 від 10.05.2018 р. до Договору визначено, що Оператор надавав

Абоненту послугу з доступу до мережі Інтернет за тарифним планом «Безлімітний офіс (17.07.2017) 100м/біт/с (2 підключення) з орендою двох медіаконверторів за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 2 (БЦ «ПАРУС»).

На підтвердження факту підключення Абонента до мережі Інтернет позивач та відповідач підписали два наряди на підключення двох точок підключення - №482781 від 15.05.2018 р. та № 482782 від 15.05.2018 р.

Відповідно до п. 3.1. Договору надання Послуг за Договором є платним.

Згідно з п. 3.2. Договору Абонент сплачує вартість телекомунікаційних послуг у розмірі визначеному згідно з умовами обраного тарифного плану. Інформацію щодо розміру оплати Абонент може отримати на підставі рахунку Оператора або іншого альтернативного способу отримання відповідної інформації (особистий кабінет, SMS-повідомлення, звернення до Оператора по засобам телефонного зв`язку, тощо).

Відповідно до п. 72 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 р., розрахунки за отримані послуги на умовах наступної оплати здійснюються шляхом надсилання на адресу абонента рахунків або в інший спосіб відповідно до законодавства та договору. У разі здійснення розрахунків за отримані послуги на умовах наступної оплати абонент оплачує послуги після закінчення розрахункового періоду. Плата вноситься після отримання ним рахунка, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інше не встановлено договором відповідно до законодавства.

Представник позивача зазначив, що протягом строку дії Договору зобов`язання по оплаті за спожиті послуги виконувались відповідачем завчасно, але починаючи з лютого 2020 р. відповідачем припинено внесення абонентської плати, у зв`язку із цим за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 12 786,69 грн.

Представник позивача звернув увагу суду, що на сайті www.vega.ua, у вкладці «Особистий кабінет» у кожного Абонента наявна можливість переглянути фінансовий стан особистого рахунку, сформувати рахунок та сплатити заборгованість. Вказана інформація також наявна в Додатку № 1 до Договору. Факт отримання відповідачем вказаним шляхом рахунків-актів підтверджується здійсненими відповідачем оплати послуг з дати підписання Договору (з 10.05.2018 р. по січень 2020 р.). Останній платіж в розмірі 3 297,00 грн відповідач здійснив 12.02.2020 р., що підтверджується інформацією з програми бухгалтерського обліку позивача - «Onyma Billing System».

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків за період із 01.01.2020 по 01.04.2021, відповідно до якого 12.02.2020 відповідач здійснив оплату за надані послуги в розмірі 3 297,00 грн, а тому за ФОП Воронков В.В. обліковується заборгованість розмірі 12 786,69 грн за період лютий 2020 р. по 31.03.2021 р.

Разом з тим, позивач повідомив, що 03.09.2021 Господарським судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з Відповідача суми заборгованості - 12 786,69 грн, однак 25.10.2021 р., судом прийнято ухвалу про скасування вказаного судового наказу від 03.09.2021 у справі №910/14126/21.

Крім того, на підтвердження наявності заборгованості ФОП Воронкова В.В. за період 01.03.2020 р. по 31.03.2021 за Договором №1135704/18 про надання телекомунікаційних послуг від 10.05.2018, позивач долучив розрахунок , а саме:

1. У період з 01.02.2020 р. по 29.02.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» - у Відповідача відсутня заборгованість та є переплата у розмірі 47,31 грн.;

2. У період з 01.03.2020 р. по 31.03.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ. Але у зв?язку з переплатою за період 01.02.2020 р. - 29.02.2020 р. заборгованість за березень складає: 1632,00 грн - 47,31 грн = 1 584,69 грн з ПДВ.

3. У період з 01.04.2020 р. по 30.04.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ;

4. У період з 01.05.2020 р. по 31.05.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ;

5. У період з 01.06.2020 р. по 30.06.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ;

6. У період з 01.07.2020 р. по 31.07.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ;

7. У період з 01.08.2020 р. по 31.08.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ;

8. У період з 01.09.2020 р. по 30.09.2020 р. - діяв тариф «Безлімітний офіс» (17.07.2017) 100 мбіт/с» згідно з наказом № 31/1/04-03 від 10.07.2017 р. вартістю: 960,00 грн + 672,00 грн = 1 632,00 грн з ПДВ;

9. У період з 01.10.2020 р. по 31.10.2020 р. - нараховано 50,00 грн з ПДВ за послугу «Збереження порту» за збереження 2 підключень за Відповідачем на підставі наказу № 11/04-03/1 від 18.03.2019 р.

10. У період з 01.11.2020 р. по 30.11.2020 р. - нараховано 50,00 грн з ПДВ за послугу «Збереження порту» за збереження 2 підключень за Відповідачем на підставі наказу № 11/04-03/1 від 18.03.2019 р.

11. У період з 01.12.2020 р. по 31.12.2020 р. - нараховано 50,00 грн з ПДВ за послугу «Збереження порту» за збереження 2 підключень за Відповідачем на підставі наказу № 11/04-03/1 від 18.03.2019 р.

12. У період з 01.01.2021 р. по 31.01.2021 р. - нараховано 50,00 грн з ПДВ за послугу «Збереження порту» за збереження 2 підключень за Відповідачем на підставі наказу № 11/04-03/1 від 18.03.2019 р.

13. У період з 01.02.2021 р. по 28.02.2021 р. - нараховано 50,00 грн з ПДВ за послугу «Збереження порту» за збереження 2 підключень за Відповідачем на підставі наказу № 11/04-03/1 від 18.03.2019 р.

14. У період з 01.03.2021 р. по 31.03.2021 р. - нараховано 50,00 грн з ПДВ за послугу «Збереження порту» за збереження 2 підключень за Відповідачем на підставі наказу № 11/04-03/1 від 18.03.2019 р.

Також, на підтвердження заявлених вимог, позивач долучив до матеріалів справи рахунки-акти № 4 за період 01.02.2020 по 29.02.2020, а саме:

№ 4 за період 01.03.2020 по 31.03.2020,

№ 4 за період 01.04.2020 по 30.04.2020;

№ 4 за період 01.05.2020 по 31.05.2020;

№ 4 за період 01.06.2020 по 30.06.2020;

№ 4 за період 01.07.2020 по 31.07.2020;

№ 4 за період 01.08.2020 по 31.08.2020;

№ 4 за період 01.09.2020 по 30.09.2020;

№ 4 за період 01.10.2020 по 31.10.2020;

№ 4 за період 01.11.2020 по 30.11.2020;

№ 4 за період 01.12.2020 по 31.12.2020;

№ 4 за період 01.01.2021 по 31.01.2021;

№ 4 за період 01.02.2021 по 28.02.2021,

№ 4 за період 01.03.2021 по 31.03.2021;

Представник позивача зазначив, що абонентська плати складається із додаткових послуг - це плата за оренду обладнання та компенсація вартості обладнання (рахунок-акт від 31.10.2020 р.), однак у позивача відсутні документи, що підтверджують надання додаткових послуг (оренда обладнання та компенсація вартості обладнання у жовтні 2020 р.), а тому вартість не є предметом позову та не врахована до суми заборгованості, яку оператор просить стягнути, зокрема за:

- Березень 2020 р. в розмірі 47,31 грн з ПДВ;

- Квітень 2020 р. в розмірі 30,00 грн з ПДВ;

- Травень 2020 р. в розмірі 30,00 грн з ПДВ;

- Червень 2020 р. в розмірі 30,00 грн з ПДВ;

- Липень 2020 р. в розмірі 30,00 грн з ПДВ;

- Серпень 2020 р. в розмірі 30,00 грн з ПДВ;

- Вересень 2020 р. в розмірі 30,00 грн з ПДВ;

- Жовтень 2020 р. в розмірі 900,00 грн з ПДВ.

З огляду на вищевикладені обставини, Приватне акціонерне товариство "Фарлеп-Інвест" звернулось до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця Воронков Володимира Володимировича стягнення заборгованості за Договором №1135704/18 про надання телекомунікаційних послуг від 10.05.2018 в розмірі 21 569,25 грн, з якої 11 676,69 грн - сума основного боргу, 8290,54 грн - інфляційне збільшення, 1612,02 грн - 3 % річних.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доводів позивача не спростував.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

В силу положень ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а тому підпадає під правове регулювання, зокрема, глави 63 ЦК України.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відносини між операторами, провайдерами телекомунікацій та споживачами послуг урегульовані, серед іншого, і Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими постановою КМУ від 11 квітня 2012 року № 295.

Так, відповідно до п. 72 названих Правил розрахунки за отримані послуги на умовах наступної оплати здійснюються шляхом надсилання на адресу абонента рахунків або в інший спосіб відповідно до законодавства та договору.

Відповідно до п. 28 ст. 2 Закону України «Про електронні комунікації» електронна комунікація (телекомунікація, електрозв`язок) - передавання та/або приймання інформації незалежно від її типу або виду у вигляді електромагнітних сигналів за допомогою технічних засобів електронних комунікацій.

Пунктом 2 ст. 2 Закону України «Про електронні комунікації» визначено, що абонентна плата це фіксований платіж, який може встановлювати постачальник електронних комунікаційних послуг для абонента за доступ на постійній основі до електронних комунікаційних послуг незалежно від факту їх отримання.

Підпунктом «в» п. 5 ст. 19 Закону України «Про електронні комунікації» передбачено, що постачальники електронних комунікаційних мереж та/або послуг, які надають послуги користувачам, мають право зокрема на встановлення індивідуальних тарифних планів при укладенні договору про надання електронних комунікаційних послуг з кінцевими користувачами - юридичними особами та/або фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до п. 72 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», затверджених постановою Кабінету міністрів України №295 від 11.04.2012 (далі - Правила), розрахунки за отримані послуги на умовах наступної оплати здійснюються шляхом надсилання на адресу абонента рахунків або в інший спосіб відповідно до законодавства та договору. У разі здійснення розрахунків за отримані послуги на умовах наступної оплати абонент оплачує послуги після закінчення розрахункового періоду. Плата вноситься після отримання ним рахунка, але не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інше не встановлено договором відповідно до законодавства.

Сторонами було погоджено спосіб доставки рахунків на оплату отриманих відповідачем телекомунікаційних послуг. В даних особового рахунку відповідача №1135704 в автоматизованій системі тарифікації часу та з`єднань «Оніма» зазначено, що рахунки надсилалися на електрону адресу відповідача. Крім того, на сайті www.vega.ua, у вкладці «Особистий кабінет» у кожного абонента наявна можливість переглянути фінансовий стан особистого рахунку, сформувати рахунок та сплатити заборгованість. Факт отримання Відповідачем вказаним шляхом рахунків-актів підтверджується здійсненими відповідачем часткових оплат послуг.

За приписами статей 525, 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження наявності між сторонами договірних зобов`язань, позивачем було надано рахунки-акти № 4 за період 01.02.2020 по 29.02.2020, а саме:

№ 4 за період 01.03.2020 по 31.03.2020,

№ 4 за період 01.04.2020 по 30.04.2020;

№ 4 за період 01.05.2020 по 31.05.2020;

№ 4 за період 01.06.2020 по 30.06.2020;

№ 4 за період 01.07.2020 по 31.07.2020;

№ 4 за період 01.08.2020 по 31.08.2020;

№ 4 за період 01.09.2020 по 30.09.2020;

№ 4 за період 01.10.2020 по 31.10.2020;

№ 4 за період 01.11.2020 по 30.11.2020;

№ 4 за період 01.12.2020 по 31.12.2020;

№ 4 за період 01.01.2021 по 31.01.2021;

№ 4 за період 01.02.2021 по 28.02.2021,

№ 4 за період 01.03.2021 по 31.03.2021;

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків за період із 01.01.2020 по 01.04.2021, відповідно до якого 12.02.2020 відповідач здійснював оплату за надані послуги в розмірі 3 297,00 грн.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідачем жодних заперечень щодо заявленої позивачем основної суми боргу не було надано, а також доказів які б спростовували твердження позивача викладені у позові.

Враховуючи, що відповідачем доказів здійснення повної оплати за спірним договором не надано, то вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 11 676,69 грн основного боргу підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 8290,54 грн - інфляційного збільшення, 1612,02 грн - 3 % річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, доданий позивачем до позову, судом перевірено і визнано обґрунтованим (зокрема, оскільки розраховані позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом), а тому з відповідача підлягає стягнення наведених вище сум інфляційних втрат та 3% річних у повному обсязі.

Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на задоволення позовних вимог витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Воронков Володимира Володимировича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Фарлеп-Інвест" (01011, місто Київ, ПРОВУЛОК ЄВГЕНА ГУЦАЛА, будинок 3 ) суму основного боргу - 11 676 грн. (одинадцять тисяч шістсот сімдесят шість) 69 коп., інфляційне збільшення - 8 290 грн. (вісім тисяч двісті дев`яносто) 54 коп., 3 % річних - 1612 грн. (одна тисяча шістсот дванадцять) 02 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн. (дві тисячі чотириста двадцять два) 40 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено та підписано: 16.05.2025.

Суддя М.Є. Літвінова