ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/1876/21 (922/4541/24)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кононової О.В.

при секретарі судового засідання Зубко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро"
до Фізичної особи-підприємця Нефьодової Дар`ї Юріївни
про про визнання недійсним договору та стягнення коштів, що розглядається в межах провадження по справі № 922/1876/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро"
за участю :

позивача - Саутенко С.О.

відповідача - Нефьодова Д.Ю.

представника відповідача - Смотров О.І.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Харківської області перебуває справа № 922/1876/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро".

Постановою Господарського суду Харківської області від 14.05.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро", м. Харків , (адреса: 62643, Харківська область, Великобурлуцький район, с. Садовод, вул. Центральна, б. 22, корпус А) визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Призначено ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича.

25.11.2024 до суду від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича надійшла позовна заява, в який позивач просить суд:

- визнати недійсним Договір № 1 від 03.07.2018 року про надання консультаційних послуг, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" та Фізичною особою-підприємцем Нефьодовою Дар`єю Юріївною .

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Нефьодової Дар`ї Юріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" грошові кошти у розмірі 225 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки ліквідатор вважає, що вказаний правочин порушив права боржника та кредиторів в цій справі, оскільки є сумнівним та таким, що був укладений в той час коли боржник вже мав чималу заборгованість перед своїми контрагентами.

Розглянувши матеріали позовної заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича та додані до заяви документи, суд встановив, до заяви не надано копію оспорюваного договору.

При цьому до позовної заяви ліквідатором ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" Саутенком С.О. додавалось клопотання про витребування у Фізичної особи-підприємця Нефьодової Дар`ї Юріївни:

- копії Договору № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг, який укладено між ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро" та ФОП Нефьодовою Д.Ю.;

- копій актів наданих послуг за Договором № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг;

- копій інших документів, які підписувались та створювались в межах Договору № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг (додатки до Договору, додаткові угоди до Договору, рахунки на оплату тощо).

Частиною другою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.12.2024 позовна заява (вхідний номер 1897/24) в межах справи про банкрутство №922/1876/21 (922/4541/24) передана на розгляд судді Кононовій О.В.

Ухвалою від 30.12.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Задовольнив клопотання ліквідатора ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" Саутенка С.О. про витребування у Фізичної особи-підприємця Нефьодової Дар`ї Юріївни документів.

Зобов`язав Фізичну особу-підприємця Нефьодову Дар`ю Юріївну надати суду:

- копію Договору № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг, який укладено між ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро" та ФОП Нефьодовою Д.Ю.;

- копії актів наданих послуг за Договором № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг;

- копії інших документів, які підписувались та створювались в межах Договору № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг (додатки до Договору, додаткові угоди до Договору, рахунки на оплату тощо).

Встановив відповідачу, відповідно до ст.251 Господарського процесуального кодексу України, встановити строк 15 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов.

Встановив позивачу, відповідно до ст.251 Господарського процесуального кодексу України, встановити строк на подання до суду відповіді на відзив - 5 календарних днів з дня його отримання.

Встановив відповідачу, відповідно до ст.251 Господарського процесуального кодексу України, встановити строк на подання до суду заперечень на відповідь позивача на відзив - 5 календарних днів з дня її отримання.

14.01.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 869), в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити в його задоволенні. В обгрунтування своїх заперечень Нефьодова Д.Ю. зазначає, що наявність у боржника значної кредиторської заборгованості на момент укладення спірного договору не доводить того факту, що саме оплата консультаційних послуг у розмірі 225 000,00 грн. призвела до неможливості виконання боржником грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, оскільки:

- сума оплати за договором (225 000 грн.) становить лише 1,24% від загальної суми кредиторської заборгованості;

- боржник продовжував здійснювати господарську діяльність після укладення спірного договору;

- боржник виконував власні грошові зобов`язання перед кредиторами після укладення спірного договору. Зокрема, ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" було сплачено ТОВ "КУА "ДІКВ-Л" за договором позики 4 838 773,14 грн.;

- надані консультаційні послуги були спрямовані на покращення ведення бухгалтерського та податкового обліку підприємства, що є необхідним для нормальної господарської діяльності будь-якого підприємства;

- характер та обсяг наданих послуг (комплексний аналіз ведення податкового та бухгалтерського обліку) відповідає встановленій договірній вартості; оплата здійснена за ринковими цінами відповідно до обсягу наданих послуг.

У зв`язку з чим відповідачка зауважує, що позивачем не доведено ні настання неплатоспроможності внаслідок укладення договору (оскільки вона вже існувала), ні те, що саме спірний договір зробив неможливим розрахунки з іншими кредиторами.

17.01.2025 до суду від ліквідатора надійшла відповідь на відзив (вх. №1299), в якій ліквідатор надводить свої доводи в спростування наведених у відзиві на позовну заяву обставин, зокрема вказує на той факт, що між боржником та Нефьодовою Д.Ю. існує низка інших договорів про надання консультаційних послуг, за якими було сплачено 707 000,00 грн., з яких 585 000,00 грн. сплачені у січні 2019 року як і за оспорюваним Договором № 1 від 03.07.2018 року.

Позивач ставить під сумнів надання послуг на виконання яких здійснювалось перерахування грошових коштів, зокрема за юридичні послуги на загальну суму 700 000,00 грн., з яких 580 000,00 грн. сплачені у січні-лютому 2019 року та зазначає, що таке перерахування грошових коштів на користь ФОП Нефьодової Д.Ю. призвело до часткової неможливості сплати кредиторської заборгованості банкрута.

22.01.2025 Нефьодова Д.Ю, надала суду заперечення на відповідь на відзив (вх. №1701), в яких навела додаткові пояснення в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог. Зокрема зазначила, що приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи ст. 20 Закону про банкрутство.

У зв`язку з чим відповідачка зазначає, що укладення спірного договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного ст. 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування ст. 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до введення в дію КУзПБ, виключають можливості визнання недійсним спірного договору боржника, за підставами обраними ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" щодо договору № 1 від 03.07.2018 року про надання консультаційних послуг

28.01.2025 до суду від позивача ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича надійшла заява про зміну підстав позову (вх. №2408), в якій просить визнати спірний правочин недійсним як фіктивний, який був укладений на шкоду кредиторам.

В наданій заяві про зміну підстав позову позивач посилається на правові висновки Верховного суду, викладені в постанові у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21) від 17.01.2023 та вказує, що звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Предмет позову відповідно вимог, викладених в заяві позивач не змінив.

Ухвалою від 24.02.2025 суд прийняв до розгляду заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича про зміну підстав позову (вх. №2408 від 28.01.2025).

Ухвалив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі.

Розпочав у справі підготовче провадження і призначити підготовче засідання на "09" квітня 2025 р. об 11:00 год.

Встановив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (з урахуванням заяви про зміну підстав позову).

Позивачу, згідно із ст.166 Господарського процесуального кодексу України, встановив строк на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання - 5 календарних днів.

Відповідачу, згідно із ст.167 Господарського процесуального кодексу України встановив строк на подання до суду заперечення з дня отримання відповіді на відзив - 5 календарних днів.

10.03.2025 до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. №6050), в якому відповідачка проти позову з урахуванням зміні його підстав заперечує в повному обсязі та просить суд відмовити в його задоволенні.

Зокрема відповідач зазначила, про неможливість кваліфікування спірного договору як фіктивного, оскільки оспорюваний договір був реально виконаний сторонами, відповідач надав реальні консультаційні послуги з аналізу бухгалтерського та податкового обліку, що підтверджується детальним описом послуг в акті; замовник прийняв послуги без зауважень та здійснив постоплату за виконані послуги, наміри сторін були спрямовані саме на реальне надання та отримання консультаційних послуг з бухгалтерського та податкового обліку.

Щодо кваліфікації спірного договору як фраудаторного, то відповідач наголошує, що позивач не надав жодних доказів того, що саме оплата за консультаційні послуги (225 000,00 грн) негативно вплинула на здатність підприємства виконувати свої фінансові зобов`язання перед кредиторами. Більш того, позивач визнає, що кредиторська заборгованість у підприємства існувала ще до укладення спірного договору, а отже, неплатоспроможність боржника настала не внаслідок цього договору, а з інших причин, не пов`язаних із діяльністю відповідача.

Ухвалою від 09.04.2025 суд закрив підготовче провадження по справі № 922/1876/21 (922/4541/24) та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 07 травня 2025 року о 10:40 год.

В судовому засіданні позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, просив суд визнати недійсним визнати недійсним Договір № 1 від 03.07.2018 року про надання консультаційних послуг та стягнути з Фізичної особи-підприємця Нефьодової Дар`ї Юріївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" грошові кошти у розмірі 225 000,00 грн.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача та відповідача в судовому засіданні, об`єктивно оцінивши надані суду докази, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, що 03.07.2018 між ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" в особі директора Яковлева О.С. (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Нефьодовою Дар`єю Юріївною (виконавець) був укладений договір про надання консультаційних послуг № 1.

Пунктом 1.1 Договору сторони визначили його предмет, зокрема Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе обов`язки надати консультаційні послуги з питань ведення бухгалтерського та податкового обліку Замовника на підставі експрес-аналізу обліку та оподаткування окремих аспектів фінансово - господарської діяльності Замовника за І півріччя 2018 року.

Згідно п. 6.1 договору, строк його дії встановлено з моменту його підписання та діє до 31 травня 2019 року.

Позивач вважає укладення ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро" Договору № 1 від 03.07.2018 про надання консультаційних послуг з ФОП Нефьодовою Д.Ю. на суму 225 000,00 грн. та в подальшому інших договорів про надання консультаційних послуг на суму 707 000,00 грн., договорів про надання юридичних послуг на суму 700 000,00 грн., за якими оплати переважно здійснювалися в період січень-лютий 2019 року, призвело до зменшення обсягу майнових активів боржника, спричинило часткове невиконання своїх зобов`язань та завдало шкоду кредиторам ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро", оскільки замість погашення кредиторської заборгованості, ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро" виводило кошти з підприємства.

Надаючи правову кваліфікацію вищевказаним обставинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство.

Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміну "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина 4 статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок: "Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Відповідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03.07.2019 у справі № 369/111268/16-ц, позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) і послатися при цьому на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Так, ліквідатор боржника в обґрунтування вимоги про визнання недійсним договору про надання консультаційних послуг посилається, зокрема на те, що він є фраудаторним і має бути визнаний недійсними в судовому порядку з огляду на те, що його укладення призвело до зменшення обсягу майнових активів боржника, спричинило часткове невиконання своїх зобов`язань та завдало шкоду кредиторам ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро", оскільки замість погашення кредиторської заборгованості, ТОВ "ПК "Слобожанщина Агро" виводило кошти з підприємства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 902 ЦК України, визначено що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 903 ЦК України).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, в підтвердження виконання спірного договору 01.02.2019 між ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" в особі директора ОСОБА_2 (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Нефьодовою Дар`єю Юріївною (виконавець) був підписаний акт наданих послуг, згідно якого виконавцем були надані консультаційні послуги з питань ведення бухгалтерського та податкового обліку на підставі експрес-аналізу обліку та оподаткування окремих аспектів фінансово-господарської діяльності Замовника за I півріччя 2018 року, а саме:

- касова дисципліна:

- відповідність внутрішніх наказів законодавчим вимогам;

- методологія заповнення касових документів;

- методологія документального оформлення та відображення в обліку операцій з приймання готівки;

- податок на додану вартість:

- методологія бухгалтерського обліку операцій за рахунками 643 та 644;

- відповідність показників по рахунку 6412 даним податкових декларацій та даним ГФС у Електронному кабінеті;

- відповідність суми ліміту для реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування даним бухгалтерського обліку;

- податок на прибуток підприємства:

- відповідність даних бухгалтерського обліку показникам фінансової звітності;

- відповідність показників фінансової звітності показникам податкової декларації;

- наявність витрат за "ризиковими" операціями.

Загальна вартість наданих послуг склала 225 000,00 грн. (без ПДВ). Будь-яких претензій щодо обсягу, способу, строку, місця виконання зобов`язань виконавцем за договором про надання консультаційних послуг № 1 від 03.07.2018у з боку замовника акт не містить.

На виконання спірного договору, а також після фактичного споживання послуг наданих відповідачем і підписання акту від 01.02.20219, ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" (замовник) здійснив оплату отриманих послуг на загальну суму 225 000,00 грн. Факт отримання коштів відповідачем не заперечується.

Як вбачається з позовної заяви, на момент укладення спірного договору та виконання в межах даного договору грошового зобов`язання позивачем на суму 225 000,00 грн, у ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" вже була наявна кредиторська заборгованість у розмірі 18 164 527,30 грн.

Зокрема, ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" (боржник) мав грошові зобов`язання на суму 17 771 288,70 грн. перед ТОВ "КУА "ДІКВ-Л" за договором позики від 12.01.2018, та грошові зобов`язання на суму 393 238,61 грн. (основний борг) перед ТОВ "ВС Строймастер" за договором підряду на виконання ремонтно-будівельних робіт від 19.07.2017.

Суд вважає, що посилання позивача на фраудаторний характер оспорюваного правочину є необґрунтованим, оскільки боржником була здійснена оплата за договором відповідно до обсягу наданих послуг, договір укладено в межах звичайної господарської діяльності як боржника (замовника), так і відповідача (виконавця), сторони не є пов`язаними особами чи родичами (відсутні ознаки афілійованості).

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 17.01.2023 року у справі № 29/5005/6325/2011 (904/8849/21), фраудаторний характер оплатного договору характеризується такими ознаками як: момент укладення договору; контрагент, з яким укладено договір (наприклад, родич або афілійована особа); ціна (неринкова), наявність/відсутність оплати. Жодна з цих ознак не притаманна спірному договору.

Судом встановлено, що позивач не надав доказів того, що саме оплата за консультаційні послуги суми 225 000,00 грн. негативно вплинула на здатність підприємства виконувати свої фінансові зобов`язання перед кредиторами або свідчила про виведення грошових активів боржника. Позивач визнає, що кредиторська заборгованість у підприємства існувала ще до укладення спірного договору, а отже, неплатоспроможність боржника настала не внаслідок цього договору, а з інших причин, не пов`язаних із діяльністю відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що укладення Договору про надання консультаційних послуг між сторонами не носило очевидно неправомірного, недобросовісного нерозумного характеру, відповідало усталеним звичаям ділового обороту в здійсненні господарської діяльності.

Позивачем не наведено жодного доказу в підтвердження недобросовісних дій сторін, яку саме шкоду завдали сторони угоди фактом укладення договору про надання консультаційних послуг позивечем не розкрите і не доведене, як не доведене належними, достовірними доказами й зловживання правом, чого не допускають приписи ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Фактів настання для боржника будь-яких негативних економічних наслідків внаслідок вчинення вказаного правочину судом не вбачається.

Щодо посилання позивача на низку інших договорів, укладених боржником з ФОП Нефьодовою Д.Ю., то суд зауважує, що предметом даного спору є виключно договір № 1 від 03.07.2018 між ТОВ "Птахокомплекс "Слобожанщина Агро" та ФОП Нефьодовою Д.Ю. Будь-яких інших договорів, на які посилається позивач, матеріали справи не містять, вони не є предметом спору, знаходяться поза його межами та не мають досліджуватись як підстава для визнання недійсним саме цього спірного договору.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.06.2022 у справі №922/4169/19, кожен правочин повинен оцінюватися окремо, а не в сукупності з іншими правочинами, якщо тільки не доведено наявність єдиної мети їх вчинення. В даному випадку позивач не довів наявність єдиної мети укладення спірного договору та інших договорів, на які він посилається.

Отже, посилання позивача на укладення інших договорів є необґрунтованими, неперевіреними та не можуть впливати на оцінку дійсності спірного договору № 1 від 03.07.2018.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

На підставі зазначеного, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору № 1 від 03.07.2018 є недоведеними та необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 173 ГПК України, похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Враховуючи, що позовна вимога в частині стягнення сплаченої суми 225 000,00 грн. за надання консультаційних послуг за договором № 1 від 03.07.2018 є похідною від вимоги про визнання недійсним договору № 1 від 03.07.2018, у задоволенні якої відмовлено судом, правові підстави для задоволення похідної вимоги відсутні, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Здійснюючи розподіл судових витрат суд зазначає наступне.

За приписами п. 5 ч. 1 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України).

На підставі зазначеного, враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на положення п. 2 ч. 1 та ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 2, ч. 3 ст. 13, ст. 42, 43, 73-74, 76-79, 86, 129, абз. 2 ч. 1 ст. 173, ст. 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення направити сторонам по справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу.

Повне рішення складено "19" травня 2025 р.

Суддя О.В. Кононова