ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2025 р. Справа№ 910/12636/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Король Д.А.

учасники справи:

від позивача : Фартушний С.І.

від відповідача : Селянко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2025

у справі № 910/12636/24 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд"

про стягнення 1 447 002,29 грн штрафних санкцій,

УСТАНОВИВ:

Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд" про стягнення 1 447 002,29 грн штрафних санкцій, нарахованих за неналежне виконання зобов`язання за договором № 20Г/02-24 від 09.02.2024 в частині здійснення розрахунку за виконані роботи у встановлений договором строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 по справі № 910/12636/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд" на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві пеню в розмірі 845 612,24 грн, штраф у розмірі 592 919,76 грн, судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 у справі № 910/12636/24, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги. За твердженням апелянта, несвоєчасне виконання робіт пов`язано з несвоєчасним наданням проектно-кошторисної документації.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.032025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 у справі № 910/12636/24., розгляд апеляційної скарги призначено на 02.04.2025.

У судовому засіданні 02.04.2025 була оголошена перерва до 23.04.2025.

25.03.2025 Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві подало відзив на апеляційну скаргу у якому позивач просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

22.04.2025 ТОВ "Будівельна компанія "ФАВОРИТ-БУД" подало клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції відзначає таке.

Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому за імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Судова колегія відзначає, що апелянтом при зверненні до із відповідним клопотанням не доведено суду апеляційної інстанції наявність об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне подання відповідних доказів до суду першої інстанції. Колегія суддів наголошує на відсутності таких критеріїв як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання ТОВ "Будівельна компанія "Фаворит-Буд" про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів встановила, що 09.02.2024 між позивачем (замовником) та відповідачем (підрядник) укладено договір про виконання робіт № 20Г/02-24, за умовами якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується виконати додаткові роботи з капітального ремонту громадської будівлі за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова № 1 (ДК 021:2015 код 45453000-7 Капітальний ремонт і реставрація) на об`єкті підряду, визначеному у п. 2.1 даного договору (надалі - роботи).

Відповідно до п. 1.3 договору підрядник зобов`язаний надавати роботи відповідно до графіку етапів виконання робіт та проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов`язується виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації).

Згідно з п. 2.2 договору підрядник зобов`язується виконати роботи у строк до 31.05.2024.

Як визначено п. 3.3 договору загальна сума договору становить 15 101 463,72 грн, у т.ч. ПДВ (додаток № 1 - договірна ціна).

Відповідно до п. 9.1 договору останній набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2024 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Додатком № 1 до вказаного договору погоджено договірну ціну 15 101 463,72 грн.

Додатком № 2 сторонами погоджено графік виконання робіт та їх оплати.

Спір у даній справ виник у зв`язку із тим, що за твердженням позивача роботи на суму 8 407 282,32 грн, обумовлені сторонами в договорі № 20Г/02-24 від 09.02.2024, були виконані відповідачем з порушенням узгоджених в договорі термінів, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача пеня та штраф

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією № 71 02-5762/71-18 від 24.07.2024, в якій вказувалось про невиконання станом на 22.07.2024 зобов`язань в частині виконання робіт на суму 8 407 282,32 грн, у зв`язку з чим просив сплатити штрафні санкції (штраф та пеню).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що укладений між сторонами договір № 20Г/02-24 від 09.02.2024 за своєю правовою суттю є договором підряду.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 317 Господарського кодексу України, за договором підряду на капітальне будівництво одна сторона (підрядник) зобов`язується своїми силами і засобами на замовлення другої сторони (замовника) побудувати і здати замовникові у встановлений строк визначений договором об`єкт відповідно до проектно-кошторисної документації або виконати зумовлені договором будівельні та інші роботи, а замовник зобов`язується передати підряднику затверджену проектно-кошторисну документацію, надати йому будівельний майданчик, прийняти закінчені будівництвом об`єкти і оплатити їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Колегія суддів відзначає, що апелянтом не було подано до суду першої інстанції доказів виконання відповідачем робіт, обумовлених договором, станом на 31.05.2024 (строк виконання робіт, визначений п. 2.2 договору) на суму 8 470 282,32 грн.

05.09.2024 сторонами було підписано акт та довідку про виконання робіт на суму 7 515 425,40 грн, а 09.10.2024 на суму 954 856,92 грн, всього - 8 470 282,32 грн.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі порушення строків виконання робіт за договором виконавець зобов`язаний сплатити замовникові пеню у розмірі 0,1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення, але не менше подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. А у разі якщо прострочення складає більше 30 днів, виконавець додатково сплачує замовникові штраф у розмірі 7% від вартості робіт за якими допущено прострочення виконання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, вимога позивача про стягнення з відповідача 592919,76 грн штрафу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для включення при розрахунку пені 05.09.2024 та 09.10.2024 - днів, в які сторонами було підписано акти виконаних робіт, а тому розмір пені обґрунтовано визначено у сумі 845 612,24 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог у сумі 845 612,24 грн пені та 592 919,76 грн штрафу.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 у справі № 910/12636/24 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи те, що колегія суддів у складі: головуючий суддя - Андрієнко В.В., судді - Шапран В.В., Буравльов С.І. перебувала у щорічній відпустці з 05.05.2025 по 18.05.2025, повний текст постанови у цій справі складено у перший робочий день повного складу колегії суддів 19.05.2025.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 у справі № 910/12636/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2025 у справі № 910/12636/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Фаворит-Буд".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.05.2025

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов