УХВАЛА

06 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 907/408/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,

за участю секретаря судового засідання - Прокопенко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024 (суддя Андрейчук Л. В.)

постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 (головуючий суддя Якімець Г. Г., судді Бойко С. М., Бонк Т. Б.)

і додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 (головуючий суддя Якімець Г. Г., судді Бойко С. М., Бонк Т. Б.)

у справі № 907/408/24

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"

про встановлення земельного сервітуту,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Борисова Г. Й., відповідача - Хитрук Н. І.)

ВСТАНОВИВ:

1. Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - позивач, Укрзалізниця) звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" (далі - відповідач, Товариство) про:

- встановлення на користь Товариства безстрокового оплатного земельного сервітуту 0,8480 га, кадастровий номер: :01:001:0001 (загальна площа земельної ділянки 12,0034 га), яка розташована за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, смт. Воловець, цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту, правовий режим земельної ділянки - на праві постійного користування Укрзалізниці, оплата сервітуту 11 618 грн 96 коп. з ПДВ в місяць або 139 427 грн 48 коп. з ПДВ в рік на користь Укрзалізниці, вид сервітуту - для експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/ліній зв`язку Товариства з моменту набрання рішенням суду законної сили;

- зобов`язання Товариства внести відомості про земельний сервітут ділянки з кадастровим номером :01:001:0001, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, смт. Воловець до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

2. В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджує про те, що в межах земель, які знаходяться в постійному користуванні Укрзалізниці, зокрема через земельну ділянку із кадастровим номером :01:001:0001, прокладені волоконно-оптичної лінії зв`язку (кабелів), що є власністю Товариства. Водночас, стверджує про те, що відповідач не приймає пропозиції щодо укладення договору сервітуту на земельних ділянках, на яких прокладено мережу відповідача. Вказане слугувало підставою звернення з цим позовом до суду.

3. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024 у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, так як право вимоги встановлення земельного сервітуту у даному випадку належить саме Товариству, тобто відповідачу в справі, оскільки, право вимоги про встановлення сервітуту належить особі, яка має намір користуватись чужою земельною ділянкою, до власника (володільця або землекористувача) такої ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут.

5. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024 залишено без змін.

5.1. Апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду щодо особи, яка має право звернутися з позовом про встановлення земельного сервітуту.

5.2. Вказав на те, що в постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №918/303/21 викладено висновок щодо можливості власника (користувача) земельної ділянки бути позивачем у справі про встановлення земельного сервітуту, тобто вимагати його встановлення щодо інших осіб.

5.3. Водночас, наголосив на тому, що правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном.

5.4. Апеляційний суд врахував, що між сторонами у справі 27.12.2001 укладено Генеральну угоду про співробітництво №589/01, відповідно до умов якої, а саме: п.п.1, 2 предметом Угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації мережі зв`язку для задоволення потреб Укрзалізниці і надання послуг зв`язку з використанням ресурсів мережі. Мережа означає сукупність засобів і споруд зв`язку Товариства, об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту, що встановило і використовує Товариство.

5.5. Також, 17.01.2002 між Державним територіально-галузевим об`єднанням "Львівська державна залізниця" і Товариством укладено Угоду про співробітництво, відповідно до підп.3.2.1 п.3.2 якої залізниця за окремими договорами надає право прокладання волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту.

5.6. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звертаюсь до суду з цим позовом, позивач не обґрунтував порушеного відповідачем права в межах заявленого позову, оскільки як вбачається з матеріалів справи, волоконно-оптичний кабель/лінії зв`язку Товариства, для експлуатації та обслуговування якого позивач просить встановити земельний сервітут відповідачу, побудований з ініціативи позивача в рамках співробітництва сторін за Генеральною угодою про співробітництво №589/01, Угодою про співробітництво та прийнятий в експлуатацію за участю позивача на підставі акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта в сфері телекомунікацій. Вказана волоконно-оптична лінія зв`язку експлуатується та обслуговується Укрзалізницею, за що воно отримує плату (договір №280/Ш на технічне обслуговування і аварійне відновлення від 01.08.2005).

5.7. Тобто, спірна волоконно-оптична лінія зв`язку використовується самим позивачем в своїй господарській діяльності відповідно до умов розподілу ресурсу мережі, що визначені розділом 4 Генеральної угоди про співробітництво №589/01.

5.8. У розділі 2 Генеральної угоди №589/01 визначено, що предметом угоди є співробітництво сторін з будівництва і експлуатації сукупності засобів і споруд зв`язку Товариства, об`єднаних у єдиному технологічному процесі для забезпечення пропуску телекомунікаційного трафіка на базі волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту для задоволення потреб Укрзалізниці і надання послуг зв`язку з використанням ресурсів мережі. Строк дії Генеральної угоди №589/01 - протягом терміну будівництва та експлуатації мережі (п.9.1).

5.9. У п.3.3.1 Генеральної угоди №589/01 сторони погодили, що на виконання останньої Укрзалізниця та Центральна станція зв`язку Укрзалізниці за окремими договорами із Товариством надають право прокладення волоконно-оптичного кабелю в межах земель транспорту, яке буде оформлене сторонами відповідними актами.

5.10. На виконання вищевказаних угод сторони підписали акт до Угоди від 17.01.2002 про надання права на прокладання волоконно-оптичних ліній зв`язку в межах земель транспорту на весь термін будівництва мережі зв`язку. У свою чергу факт прийняття в експлуатацію волоконно-оптичних ліній зв`язку "Воловець-Мукачево" підтверджуються актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту у сфері телекомунікацій.

5.11. За наведеного, апеляційний суд вказав, що діючими угодами сторін спору передбачено, що предметом угод є співробітництво сторін з будівництва та експлуатації мережі в межах земель транспорту для задоволення потреб залізниці та для комерційних цілей ЄТТ, що свідчить про спільні дії сторін в їхніх інтересах.

5.12. Як вбачається із матеріалів справи, саме Укрзалізниця з 2005 року здійснює обслуговування волоконно-оптичного кабелю, прокладеного в межах співробітництва сторін, та вживає заходи, спрямовані на збереження його цілісності, за що отримує плату. Так, 01.08.2005 між сторонами укладено договір №280/Ш на технічне обслуговування і аварійне відновлення, відповідно до умов якого Львівська залізниця приймає на себе зобов`язання щодо виконання робіт з технічного обслуговування і аварійного відновлення ліній зв`язку, а Товариство сплачує вартість цих робіт. Відтак, сторони, укладаючи Генеральну угоду №589/01, Угоду про співробітництво від 17.01.2002, договір №280/Ш та інші правочини в рамках цих угод, врегулювали між собою правовідносини щодо прокладання та наступного використання, експлуатації, технічного обслуговування та ремонту волоконно-оптичних ліній зв`язку.

5.13. Під час укладення вказаних правочинів сторони виходили з того, що волоконно-оптичні лінії зв`язку прокладаються на земельних ділянках та з використанням інфраструктури Укрзалізниці, яке буде здійснювати їх технічне обслуговування та аварійний ремонт, і не передбачали встановлення сервітуту в інтересах Товариства.

6. Окрім того, додатковою постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 заяву Товариства про стягнення судових витрат у справі №907/408/24 задоволено частково. Стягнути з Укрзалізниці на користь Товариства 5 000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу під час розгляду справи Західним апеляційним господарським судом. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

6.1 Проаналізувавши подані відповідачем докази на понесення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 6 500 грн, беручи до уваги предмет спору, кількість документів, що знаходиться у матеріалах справи, незначну складність цієї справи, поведінку сторін, зміст та об`єм наданих адвокатом пояснень, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) та розумності їх розміру, пропорційності до предмета спору та обсягу наданих послуг, враховуючи, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, апеляційний господарський суд дійшов висновку не присуджувати відповідачу, на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

6.2 Разом з тим, керуючись критеріями обґрунтованості, пропорційності та розумності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають відшкодуванню відповідачем частково в сумі 5 000 грн (з яких: 3 000 грн за складення відзиву на апеляційну скаргу, який відповідає позиції, викладеній відповідачем у відзиві на позовну заяву, та 2 000 грн за участь адвоката у судовому засіданні 03.03.2025, яке не було тривалим).

7. Не погодившись із прийнятими рішеннями, Укрзалізниця звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просила рішення суду першої інстанції, постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також відмовити у задоволенні витрат на професійну правничу допомогу.

7.1 У касаційній скарзі позивач наголошує, зокрема, на тому, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги висновки Верховного суду у справах № 918/303/21 та № 907/409/24, що є підставою для скасування прийнятого судами рішення та постанови у цій справі.

7.2 Окрім того, вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 401, 402, 403, 404 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 32, 98, 100, глави 16 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у їх сукупності та системному застосуванні, зокрема щодо чіткого встановлення особи того, хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання, а також яким чином повинні бути захищені інтереси (в тому числі фінансові) власника (володільця) земельної ділянки, який спосіб захисту прав повинен бути обраний власником (володільцем) земельної ділянки у разі відмови від укладення договору земельного сервітуту особою, яка має намір чи вже користуються чужою земельною ділянкою.

8. У касаційній скарзі на додаткову постанову, Укрзалізниця, з посиланням, в тому числі, на пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує на те, що Західний апеляційний господарський суд недостатньо зменшив розмір витрат на правничу допомогу. Стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн вважає таким, що суперечить принципу співмірності зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

9. У відзивах Товариство не погоджується з доводами касаційних скарг, вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Просить залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

10. Окрім того, Товариство подало клопотання про передачу справи № 907/408/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми щодо (і) можливості постійного користувача земельної ділянки, яка перебуває у державній чи комунальній власності укладати договори земельного сервітуту або ініціювати встановлення такого земельного сервітуту на користь третіх осіб, а також (іі) умов дотримання постійним землекористувачем вимог, передбачених ст. 124-1 ЗК України, в процесі ініціювання встановлення земельного сервітуту та звернення до суду з метою встановлення земельного сервітуту на користь іншої особи (ст.124-1 ЗК України "Порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності").

11. Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 02.05.2025 № 32.2-01/746, у зв`язку із запланованою відпусткою судді Міщенка І. С. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи № 907/408/24, за результатами якого визначено наступний склад колегії суддів: Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.

12. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційних скаргах підстав касаційного оскарження судових рішень, дослідивши наведені у скаргах доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційними скаргами позивача на рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 і додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у цій справі з огляду на таке.

13. У справі, що розглядається спір виник у зв`язку із необхідністю врегулювання між сторонами відносин, що фактично склались, а саме - встановлення земельного сервітуту.

14. Як уже було наголошено вище, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, виходячи з того, що право вимоги встановлення земельного сервітуту в даному випадку належить виключно Товариству як заінтересованій особі у встановленні сервітуту на земельну ділянку позивача з метою задоволення своїх потреб щодо експлуатації та обслуговування волоконно-оптичного кабелю/лінії зв`язку, а не позивачеві як титульному власнику (користувачу) земельної ділянки.

15. У наведеній скаржником постанові Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 907/409/24, викладено, зокрема, такий висновок:

"Відповідаючи на питання щодо того чи може власник (користувач) земельної ділянки бути позивачем у справі про встановлення земельного сервітуту, тобто фактично вимагати його встановлення щодо інших осіб, Верховний Суду у постанові від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 виходив з такого.

Оскільки сервітут це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою, іншими природними ресурсами, нерухомим майном), то потреба у його встановленні виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітутом.

У переважній більшості випадків за встановленням сервітуту звертається особа, яка є відмінною від титульного власника (користувача) земельної ділянкою з пред`явленням відповідної вимоги до нього, що випливає з юридичної природи сервітуту.

Водночас аналіз норм ЗК України та ЦК України не дає підстав для висновку про те, що з такою позовною вимогою не може звернутися власник (користувач) земельної ділянки з метою врегулювання відносин між ним та особами, які фактично здійснюють користування земельною ділянкою на підставі закону або фактичних відносин, що склались.

Так, відповідно до статті 98 ЗК України визначається суб`єктний склад сервітутних відносин - власник або землекористувач земельної ділянки чи інша заінтересована особа. При цьому зазначення про те, що користування буде здійснюватися чужою земельною ділянкою (ділянками) визначає предмет правовідносин, а не виступає обмеженням щодо кола суб`єктів.

Стаття 99 ЗК України, закріплюючи невичерпний перелік земельних сервітутів також наголошує, що їх встановлення можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи. Разом з тим жодних вказівок на те що з відповідною вимогою не можуть звертатись власники (користувачі) земельних ділянок, які будуть обтяжені сервітутом, в цій статті також не встановлено.

За змістом статті 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

При цьому відповідно до статей 6, 625 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням його вимог, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з приписами статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Отже, Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 зазначив, що стаття також не обмежує власника земельної ділянки, відносно якої планується встановити сервітут або фактично складаються сервітутні відносини, в можливості ініціювання як укладення договору, так і у випадках встановлених законом або за домовленістю сторін, звернутись за вирішенням спору до суду.

Подібних висновків можна дійти й з аналізу відповідних статей ЦК України.

Так, главою 32 ЦК України визначено, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України), сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію (стаття 402 ЦК України).

Водночас зазначені норми також встановлюють коло осіб, між якими можуть виникнути сервітутні правовідносини та умови їх виникнення, без обмеження щодо того хто має право ініціювання встановлення сервітутів та звернення до суду у випадку виникнення спору з цього питання.

Більше того, в частині третій статті 402 ЦК України прямо передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, відповідаючи на питання, яке було поставлено перед Верховним Судом у справі № 918/303/21 щодо того, чи може титульний власник (користувач) земельної ділянки звернутись до суду за встановленням земельного сервітуту для інших осіб, з урахуванням наведених приписів законодавства Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 виклав такий правовий висновок: «… власник (користувач) земельної ділянки має такі ж самі права на звернення до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, як і інша особа, яка має необхідність у використанні його земельної ділянки за умови дотримання інших умов, передбачених законодавством та конкретних обставин, які спонукали його до такого звернення.

Потреба в заявлені такого позову саме власником (користувачем) земельної ділянки може бути викликана, зокрема, необхідністю врегулювання використання його земельної ділянки, яке фактично склалось між сторонами, забезпечення такого користування в найменш обтяжливий для нього спосіб, компенсації витрат та збитків тощо.

Верховний Суд також зазначив, що правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном".

16. Отже у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21 викладено загальний (універсальний) висновок щодо можливості власника (користувача) земельної ділянки бути позивачем у справі про встановлення земельного сервітуту, іншими словами фактично вимагати його встановлення щодо інших осіб, тобто щодо застосування приписів 401, 402, 403, 404 ЦК України, статей 32, 98, 100 ЗК України, який послідовно застосовується у практиці Верховного Суду, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі № 918/302/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24.

17. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

18. У цій справі, яка розглядається, апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду про те, що особою, яка може звернутися з позовом про встановлення земельного сервітуту в цій справі може бути виключно Товариство. Вказав на те, що в постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №918/303/21 викладено висновок щодо можливості власника (користувача) земельної ділянки бути позивачем у справі про встановлення земельного сервітуту, тобто вимагати його встановлення щодо інших осіб.

19. Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновків Верховного Суду, наведених, зокрема, в постановах у справах № 918/303/21, № 918/302/21, № 907/409/24, відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України наявні підстави для закриття касаційного провадження, відкритого з підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції і рішення суду першої інстанції, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

20. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

21. Як уже було детально описано вище, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив із того, що правовідносини між Укрзалізницею і Товариством щодо користування волоконно-оптичною мережею зв`язку врегульовані Генеральною угодою №589/01, Угодою про співробітництво від 17.01.2002, договором №280/Ш та іншими правочинами в рамках цих угод, якими врегульовані правовідносини щодо прокладання та наступного використання, експлуатації, технічного обслуговування та ремонту волоконно-оптичних ліній зв`язку.

22. Суд дослідив, що під час укладення вказаних правочинів сторони виходили з того, що волоконно-оптичні лінії зв`язку прокладаються з дозволу на землях транспорту та з використанням інфраструктури Укрзалізниці, яка буде здійснювати їх технічне обслуговування та аварійний ремонт.

23. Звідси, апеляційний суд виходив із недоведення позивачем наявності його порушеного права відсутністю встановленого на користь Товариства земельного сервітуту, оскільки правовідносини сторін в рамках прокладення, використання, експлуатації і технічного обслуговування волоконно-оптичної мережі зв`язку врегульовані відповідними правочинами, укладеними між сторонами.

24. Разом з тим, у наведених скаржником постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 918/303/21, від 28.01.2025 у справі № 907/409/24 відповідні обставини не були достеменно встановлені судами під час розгляду справ, оскільки суди виходили виключно з неналежної особи позивача за вимогою про встановлення земельного сервітуту.

25. Таким чином, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у наведених скаржником постановах виходив з інших фактичних обставин справи, які були покладені судами в основу оскаржуваних судових рішень, а тому в такому разі відсутні підстави вважати, що правовідносини у справах є подібними.

26. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу також дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою позивача на рішення і постанову в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

27. Стосовно касаційної скарги на додаткову постанову, колегія суддів зазначає таке.

28. Так, скаржник не погоджується із сумою витрат на професійну (правничу) допомогу присуджених судом апеляційної інстанції на користь відповідача. Зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн суперечать принципу співмірності зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

29. Колегія суддів зазначає, що в постанові Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 910/18186/23 викладено, зокрема, такий висновок:

"165. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються, виходячи з конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу, і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (пункт 43 постанови Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 925/1073/22).

166. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності в тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити в задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (пункти 7.3.1, 7.3.2 постанови Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 903/133/21).

167. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 ГПК України.

168. Дослідивши надані заявником докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи № 910/18186/23, врахувавши заперечення позивачів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю цієї справи та складністю виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), не є пропорційним до предмета спору, та обсягу наданих послуг.

169. При цьому, з оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції не визнав обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі договору від 19.03.2024 №19/3 у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Натомість, апеляційний господарський суд з урахуванням сукупності установлених обставин, а також долучених відповідачем доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, врахувавши критерії визначення адвокатський витрат та врахувавши свої дискреційні повноваження дійшов висновку про часткове задоволення відповідної заяви, що цілком узгоджується з наведеними вище правовими позиціями Верховного Суду".

30. У цій справі, яка розглядається, апеляційний господарський суд з урахуванням сукупності установлених обставин, а також долучених відповідачем доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, врахувавши критерії визначення адвокатський витрат та врахувавши свої дискреційні повноваження дійшов висновку про часткове задоволення відповідної заяви, що цілком узгоджується з наведеною вище правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17.09.2024 у справі № 910/18186/23.

31. За наведеного, встановивши відповідність висновків суду апеляційної інстанції висновкам Верховного Суду в частині розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу, колегія суддів відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 296 ГПК України дійшла висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження, відкритого з підстави касаційного оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

32. Оскільки з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначаються підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

33. Підсумовуючи викладене вище, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційними скаргами Укрзалізниці на рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 і додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у цій справі підлягає закриттю відповідно до вимог пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

34. Усі інші доводи касаційних скарг позивача підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, направлені на переоцінку встановлених у справі обставин, що виходить за межі касаційного розгляду, передбачені статтею 300 ГПК України, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.

35. Колегія суддів також зазначає, що у зв`язку із тим, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, а тому клопотання відповідача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини 5 статті 302 ГПК України визнається безпідставним і відхиляється.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2024, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 і додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 у справі № 907/408/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил