ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року м.Дніпро Справа № 912/3546/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Кощеєва І.М., Чус О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Майданюк Олени Петрівни на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі №912/3546/19 (суддя Коваленко Н.М.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" (далі - ТОВ "Маркхолдер"), , вул. Рекордна, 26-Г, м.Запоріжжя, 69035

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Майданюк Олени Петрівни (далі - ФОП Майданюк О.П.), РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

про стягнення 120 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ТОВ "Маркхолдер" до ФОП Майданюк О.П. про стягнення збитків в розмірі 120 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про незаконне використання ФОП Майданюк О.П. торгового знаку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а саме шляхом нанесення його на вивіску ювелірного магазину, що розташовується в місті Кропивницькому за адресою: вул. Дворцова, буд. 25/39, оскільки відповідачем не укладено відповідних ліцензійних договорів з власником знаку - ТОВ "Маркхолдер".

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі № 912/3546/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Майданюк Олени Петрівни (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" (, 69035, м. Запоріжжя, вул. Рекордна, 26-Г) збитки у розмірі 120 000,00 грн, а також 1 921,00 грн судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про стягнення з ФОП Майданюк О.П. збитків у розмірі 120 000,00 грн є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими вірогідними доказами та такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростованими належним чином у встановленому законом порядку відповідачем. За висновком суду першої інстанції, Відповідач, використовуючи товарний знак без згоди власника позивача, позбавив його права одержати дохід у вигляді ліцензійного платежу, який він міг би отримувати, якби його право надавати згоду на використання товарного знаку не було порушено. На підтвердження тому позивач надав укладений договір у споріднених правовідносинах з іншим суб`єктом господарювання.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, через систему Електронний суд, Фізична особа-підприємць Майданюк Олена Петрівна, звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 07.11.2024 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Справу розглянути в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційну скаргу обґрунтовано наступним:

У першій частині апеляційної скарги заявник звертає увагу на те, що суд дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про бездозвільне використання ФОП Майданюк О. П. торговельної марки Укрзолото за свідоцтвом №124382, чим порушив вимоги частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, суд визнав обставини порушення прав позивача встановленими, посилаючись на рішення у справі №912/3032/19, в якій не досліджувалося питання фактичного використання вказаної торговельної марки саме відповідачем. Отже, таке рішення не має преюдиціального значення в межах даної справи.

Крім того, місцевий суд допустив підміну преюдиціальних фактів правовими оцінками, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої преюдицією визнаються лише факти, встановлені судовим рішенням у межах справи між тими самими сторонами або стосовно тієї самої особи. Аналогічно, залучення ТОВ Маркхолдер як третьої особи у справі №912/3032/19 здійснювалося з порушенням статті 50 ГПК України, оскільки зазначене товариство на момент розгляду вже не було власником торговельної марки Укрзолото і, відповідно, не мало процесуального інтересу в справі.

У матеріалах справи також відсутні належні та допустимі докази, що беззаперечно підтверджують фактичне використання відповідачем спірної торговельної марки. Подані позивачем документи зокрема товарний чек, розрахункова квитанція та фотографія вивіски не є достатніми для встановлення порушення прав інтелектуальної власності, що свідчить про необґрунтоване звільнення позивача від доказування ключових обставин справи. Такі дії суперечать принципам змагальності, диспозитивності та рівності сторін, закріпленим у ст. 13 ГПК України, а також основним засадам господарського судочинства.

У другій частині апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення про стягнення з нього 120 000 грн упущеної вигоди є юридично та фактично необґрунтованим. Зокрема, суд не встановив реальної можливості отримання позивачем такого доходу за звичайних умов господарської діяльності, не перевірив методику розрахунку збитків, а також не дослідив правовідносини, з яких могла виникнути заявлена сума. При цьому встановлено, що йдеться лише про одноразове бездозвільне використання торговельної марки протягом одного дня (26.10.2019), що унеможливлює застосування річного розрахунку вигоди.

Позивач не надав ліцензійних договорів або інших документів, які б підтверджували використання торговельної марки на аналогічних умовах та за таку саму суму. Натомість у договорі від 19.06.2019 вартість торговельної марки становить лише 700 грн, що у 171 раз менше за заявлену суму річного роялті, що викликає обґрунтовані сумніви щодо реалістичності та достовірності відповідних розрахунків.

Окрім цього, місцевий суд допустив процесуальне порушення, необґрунтовано відмовивши у приєднанні до матеріалів справи копії зазначеного договору, попри те, що апелянт подав вмотивоване пояснення щодо неможливості подання його раніше з причин, що не залежали від нього (приховування документа з боку позивача). Суд не надав належної оцінки цьому обґрунтуванню відповідно до вимог статей 80, 165 та 234 ГПК України.

Суд також не дослідив обставини справи в повному обсязі, не встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та нібито завданою шкодою, та не застосував стандарт доказування «баланс вірогідностей», що є обов`язковим відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах цивільного характеру. До того ж, розмір заявленої компенсації є неспівмірним із вартістю об`єкта інтелектуальної власності, що суперечить принципу еквівалентності та суті цивільно-правової відповідальності, яка має виключно компенсаційний, а не каральний характер.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" подало відзив на апеляційну скаргу, в якому висловлює незгоду з її доводами, вважаючи скаргу необґрунтованою та такою, що не має правових підстав.

Наявність права власності на торговельну марку підтверджується свідоцтвом України №124382 від 25.06.2010, яке є офіційним охоронним документом. У 2019 році виключні майнові права на ТМ були передані ТОВ «Маркхолдер», що підтверджується державними реєстраційними даними та публікаціями у відповідних бюлетенях. Позивач на момент подання позову мав усі законні підстави для захисту прав власника ТМ.

Факт використання торговельної марки відповідачем встановлено на підставі:

товарного чеку та квитанції від 26.10.2019 із зазначенням позначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і податкового номера ФОП Майданюк О.П.;

фотофіксації вивіски на магазині за адресою вул. Дворцова, 35/29 у м. Кропивницький;

акту фіксації юрисконсультом позивача у присутності свідків;

заяв свідків, нотаріально засвідчених;

виписки з ЄДР, що підтверджує здійснення ювелірної торгівлі саме ФОП Майданюк О.П.

Висновки судової експертизи однозначно підтверджують, що позначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », використане на вивісці, є тотожним до зареєстрованого знака і може вводити споживачів в оману, що свідчить про неправомірне використання ТМ.

Преюдиційність встановлених судом фактів: Постанова Центрального апеляційного господарського суду у справі №912/3032/19, а також рішення в аналогічних справах (№912/3033/19, №912/3034/19 тощо), які набрали законної сили, встановили факт порушення прав власника ТМ і використання знака без дозволу відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, ці обставини не потребують повторного доказування в іншій справі між тими самими сторонами або особою, щодо якої ці факти встановлені.

ФОП Майданюк О.П. не отримувала ліцензії або дозволу на використання ТМ від її законного власника ТОВ «Маркхолдер». Тобто, використання знака відбулося без правових підстав, що є прямим порушенням ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».

Посилання апелянта на неточності в номері публікації про передачу прав не мають значення для встановлення факту право власності позивача, оскільки право було зареєстровано належним чином, і сам відповідач у подальшому визнав цей факт.

Таким чином, твердження апелянта про відсутність порушення прав інтелектуальної власності є безпідставними. Суд першої інстанції правильно застосував приписи матеріального та процесуального законодавства, а встановлені ним обставини повністю підтверджуються належними доказами.

Упущена вигода є складовою частиною збитків відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України і полягає в доходах, які особа могла б отримати, якби її права не були порушені. Позивач займається лізингом інтелектуальної власності, тому основною його діяльністю є отримання доходів від ліцензій. Факт незаконного використання торгової марки (ТМ) підтверджено судовим рішенням, тому збитки у вигляді упущеної вигоди є правомірною вимогою.

Позивач надав ліцензійний договір з третім суб`єктом, фізичною особою-підприємцем Матвійко І.В., в якому зафіксовано розмір роялті на рівні 120 000 грн на рік. Наказ Позивача від 01.07.2020 року також підтверджує зазначену суму як фіксовану для аналогічних правовідносин у 2019 2020 роках. Суд вже визнав, що Відповідач використовував ТМ «УКРЗОЛОТО» протягом року без ліцензії, тому логічним є висновок про упущену вигоду в розмірі 120 000 грн.

Відповідач помилково вважала, що використовує художній твір, але це не звільняє її від відповідальності, оскільки йшлося про зареєстровану торгову марку, яка охороняється законом. Причинно-наслідковий зв`язок між незаконним використанням ТМ і неможливістю Позивача отримати роялті підтверджується обставинами справи.

Відповідач не надала доказів припинення використання ТМ до 26.10.2020 року. Заперечення Відповідача щодо правової природи збитків, зокрема стосовно того, що це є борг, а не вигода, є юридично необґрунтованими. Посилання на договір купівлі-продажу ТМ від 19.06.2019 року на суму 700 грн не впливає на право Позивача самостійно визначати розмір ліцензійної винагороди.

Докази, подані Відповідачем після відзиву, не були належно обґрунтовані як такі, що не могли бути подані вчасно. Суд першої інстанції правомірно відмовив у приєднанні договору від 19.06.2019 оскільки це суперечить вимогам ГПК України щодо строків подачі доказів.

Також, Позивач повідомив суд, що понесе під час апеляційного провадження справи витрати на професійну правову ( правничу ) допомогу в розмірі 7 000 грн., про що Позивачем буде подано докази протягом 5-ти днів з дня ухвалення рішення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 912/3546/19. Доручено Господарському суду Кіровоградської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 912/3546/19.

16.12.2024 матеріали справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч. 1ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.5 ст.12 ГПК України).

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.6 ст.252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Виходячи із зазначених правових норм, зважаючи на те, що предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, характер спірних правовідносин, який не є складним, предмет доказування та встановлення обставин справи не потребує проведення судового засідання з повідомленням сторін, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду даної справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.01.2025

відмовлено Фізичній особі-підприємцю Майданюк Олені Петрівні у розгляді апеляційної скарги на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі №912/3546/19 з повідомленням (викликом) сторін. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Майданюк Олени Петрівни на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі №912/3546/19. Ухвалено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

13.01.2025 через систему "Електронний суд" від Фізичної особи-підприємця Майданюк Олени Петрівни до суду надійшла заява про відвід від розгляду справи № 912/3546/19 колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Дарміна М.О., суддів: Чус О.В. та Кощеєва І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.01.2025 визнано необґрунтованим відвід колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Дарміна М.О., суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М., заявлений Фізичною особою - підприємцем Майданюк Оленою Петрівною. Заяву Фізичної особи - підприємця Майданюк Олени Петрівни про відвід колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Дарміна М.О., суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М. від розгляду справи №912/3546/19 передано на вирішення судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 17.01.2025 вирішення питання про відвід суддів у даній справі передано на розгляд судді Чередко А.Є.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.01.2025 в задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Майданюк Олени Петрівни про відвід колегії суддів у складі головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів Чус О.В., Кощеєва І.М. від розгляду справи № 912/3546/19 - відмовлено.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Позивачу на час звернення до суду з позовом належало право власності на торговий знак " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (далі - Торговий знак), що зареєстрований, зокрема, для категорії товарів Ювелірні вироби (клас 14 міжнародний класифікатор товарів та послуг). Право власності на знак засвідчується свідоцтвом 124382 від 25.06.2010, згідно з вказаного зображення: " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Позивач є власником торгового знаку згідно з рішенням Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №25921 від 18.09.2019.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022 по справі №912/3032/19 позовні вимоги задоволено частково. Заборонено Фізичній особі-підприємцю Майданюк Олені Петрівні використовувати будь-якими шрифтами та алфавітами позначення " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованим знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України №124382 від 25.06.2010 шляхом нанесення такого позначення на вивіски та їх розміщення, під час пропонування для продажу та/або продажу продукції 14 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Майданюк Олени Петрівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркхолдер" 1921,00 грн. судового збору та 19612, 80 грн. витрат на судову експертизу.

Задовольняючи позовні вимоги частково, господарський суд виходив з того, що ТОВ "Маркхолдер" не надавався ФОП Майданюк О.П. дозвіл на використання знаку для товарів та послуг " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а, отже, права позивача щодо виключного права використання Торгового знаку порушені відповідачем.

Відмовляючи частково в задоволенні позову, господарський суд послався на те, що позивач просить заборонити відповідачу використовувати позначення у будь-який спосіб, що не є правомірним в даному випаду, оскільки Законом України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачено й інші способи використання зареєстрованого знаку для товарів і послуг, які не стосуються встановленого у справі порушення прав позивача (нанесення позначення на вивіску) та у ч. 6 ст. 16 вказаного Закону передбачені випадки правомірного використання без дозволу власника свідоцтва.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2024 рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.10.2022 у справі №912/3032/19 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, заборонено Фізичній особі-підприємцю Майданюк Олені Петрівні (РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) використовувати будь-якими шрифтами та алфавітами позначення УКРЗОЛОТО, що є схожим настільки, що його можна сплутати із зареєстрованим знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України №124382 від 25.06.2010 шляхом нанесення такого позначення на вивіски та їх розміщення, під час пропонування для продажу та/або продажу продукції 14 класу Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків, у задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2024 касаційну скаргу Погрібного Олександра Григоровича на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2024 залишено без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2024 та ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №912/3032/19 - без змін.

З урахуванням заяви позивача від 15.07.2022 під час розгляду справи судом враховано, що правильною адресою місця розташування вказаного магазину є саме адреса: м. Кропивницький, вул. Дворцова, 35/29, що відповідає поданим доказам. Позивач вказує на те, що за місцем розташування зазначеного ювелірного магазину, господарську діяльність з продажу ювелірних виробів здійснювала ФОП Майданюк О.П. (ІПН НОМЕР_1 ). На підтвердження зазначеного позивачем надано копію товарного чеку від 26.10.2019 та копію розрахункової квитанцію серії АВБ №002669 від 26.10.2019. Також надано фото розміщення вивіски за місцем розташування торгової точки.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачем подано до суду заяву №б/н від 07.10.2024 про виправлення описки з вимогами: вважати по тексту описової частини позовної заяви ТОВ "Маркхолдер" вірним номер будинку 35/29, вул. Дворцова, у м. Кропивницький та вірним номер рішення - 25921.

Вказана заява, на думку суду, не є заявою про зміну предмета чи підстави позову, а є заявою про виправлення технічно допущеної помилки при складанні позовної заяви, тому під час розгляду справи судом враховано, що правильною адресою місця розташування вказаного магазину є саме адреса: м. Кропивницький, вул. Дворцова, 35/29 та вірним є номер рішення №25921.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Предметом розгляду у цій справі є стягнення збитків у вигляді не отриманих доходів, які обґрунтовані порушенням Відповідачем прав інтелектуальної власності Позивача на торговельну марку.

Відповідно до ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать торговельні марки (знаки для товарів та послуг).

Згідно з положеннями частин першої, другої ст. 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.

У частині 1 ст. 495 ЦК України визначено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти використання торговельної марки; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання.

Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 426 ЦК України особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

У пунктах 2, 4 ст. 16 Закону України Про охорону прав на знаки для товарів і послуг передбачено, що свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Використанням знака визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.

Згідно з пунктом 8 ст. 16 Закону України Про охорону прав на знаки для товарів і послуг власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл ( видати ліцензію ) на використання торговельної марки на підставі ліцензійного договору.

Відповідно до положень пункту 1 ст. 20 Закону України Про охорону прав на знаки для товарів і послуг будь-яке посягання на права власника свідоцтва, передбачені статтею 16 цього Закону, в тому числі вчинення без згоди власника свідоцтва дій, що потребують його згоди, та готування до вчинення таких дій, вважається порушенням прав власника свідоцтва, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Згідно з пунктом 2 ст. 20 Закону України Про охорону прав на знаки для товарів і послуг ( у редакції, що діяла на момент звернення з позовом у цій справі ) на вимогу власника свідоцтва порушення повинно бути припинено, а порушник зобов`язаний відшкодувати власнику свідоцтва заподіяні збитки.

Відповідно до якого відповідальність за порушення права інтелектуальної власності у вигляді відшкодування шкоди, завданої суб`єктові відповідного права, може наставати за одночасної наявності таких умов: факту протиправної поведінки Відповідача ( зокрема, недодержання умов авторського, ліцензійного договорів, використання об`єкта права інтелектуальної власності без дозволу правовласника ); шкоди, завданої суб`єктові права інтелектуальної власності; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. При цьому доказування наявності перших трьох умов покладається на Позивача. Крім цього, суд застосовує презумпцію вини особи, яка завдала шкоду: така особа вважається винною, поки не буде доведено інше (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 р. у справі № 920/715/17 та від 14.04.2020 р. у справі № 925/1196/18 та у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 р. у справі № 922/2507/18).

Відповідно до частин першої - третьої ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

За п. 2 ч. 1 ст. 1107 ЦК України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі ліцензійного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона ( ліцензіар ) надає другій стороні ( ліцензіату ) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності ( ліцензію ) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Однак, матеріали справи не містять доказів передачі ТОВ "Маркхолдер" Відповідачу права на користування на торгову марку "УКРЗОЛОТО" за свідоцтвом № 124382.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, використання Відповідачем зазначеної торгової марки є позадоговірним і відбувається без належного дозволу. Цей факт бездозвільного використання торговельного знака підтверджується постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.03.2024 у справі №912/3032/19, згідно з якою суд заборонив ФОП Майданюк О.П. використовувати позначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » будь-якими шрифтами та алфавітами.

За змістом ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У спорі протиправність поведінки ФОП Майданюк О.П. у бездозвільному користуванні знаком для товарів і послуг підтверджується вказаними обставинами та доказами, які установлені при розгляді справи № 912/3032/19, а саме обставинами реалізації ювелірних товарів у магазині, в якому здійснювала господарську діяльність з продажу ювелірних виробів ФОП Майданюк О.П., під знаком для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який був розміщений на вивісці ювелірного магазину за адресою: м. Кропивницький, вул. Дворцова, 35/29. При цьому цим же судовим рішенням установлено, що ТОВ "Маркхолдер" не надавало ФОП Майданюк О.П. дозволу на використання відповідного знаку.

Оскільки, Позивач є юридичною особою приватного права, яка створена з метою отримання прибутку, основним видом діяльності Позивача, згідно Класифікатора видів економічної діяльності є лізинг інтелектуальної власності та подібних продуктів, крім творів, захищених авторськими правами ( код КВЕД 77.40 ), а джерелом доходу підприємством, є передання за ліцензійними договорами іншим суб`єктам господарювання невиключних майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності власником яких він є.

Таким чином, як вірно зазначив господарський суд - у випадку, якщо б права Позивача не були порушені, за звичайних обставин підприємство могло б реально одержати з кожного укладеного договору з таким суб`єктом господарювання 120 000,00 грн доходу.

На підтвердження вказаного Позивачем було надано договір у споріднених правовідносинах з іншим суб`єктом господарювання, а саме: копію ліцензійного договору № 2490 від 10.10.2019 р., укладеного між ТОВ "Маркхолдер" та ФОП Матвійко І.В. з додатком. Відповідно до п. 2 Додатку № 1 до Договору сума винагороди роялті Ліцензіата за один календарний рік, починаючи з 10.10.2019 р. ( далі щорічно, відповідно ) становила 120 000,00 грн без ПДВ. Пунктом 3 Додатку № 1 Сторони дійшли згоди щодо щорічного порядку здійснення розрахунків, а саме: вказаний у п. 2 даного Додатку № 1 розмір винагороди Ліцензіат має сплатити Ліцензіарові до останнього місяця строку, в якому відбуватиметься використання Знаку, у безготівковій або у готівковій формі, у грошовій одиниці України гривні, будь-яким не забороненим законодавством України способом.

Отже, ціна позову визначена Позивачем з ціни ліцензійного договору № 2490 від 10.10.2019 р., укладеного між Позивачем та ФОП Матвійко І.В.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що факт сплати чи несплати винагороди ФОП Матвійко І.В. за таким ліцензійним договором Позивачу не має суттєвого та вирішального значення для даної справи.

Відповідно до наказу №213/л від 01.07.2020 ТОВ "Маркхолдер" затверджено розмір винагороди роялті за використання торгового знаку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ": з 01 липня 2020 року суму винагороди роялті Ліцензіата за один календарний рік в тому ж розмірі, що діяв з 01 липня 2019 року до 01 липня 2020 року, а саме: 120 000 гривень, без ПДВ.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що: «…З позовної заяви №7603/5 від 29.11.2019 вбачається, що позивач зазначив ціну позову - 120000,00 грн. та у описовій частині позову вказав: "Таким чином у випадку, якщо б право позивача не були порушені, за звичайних обставин підприємство могло б реально одержати з кожного укладеного договору з таким суб`єктом господарювання 120 000 тис. грн доходу. На підтвердження тому Позивач додатково надає укладений договір у споріднених правовідносинах з іншим суб`єктом господарювання".

Як слідує з наданого позивачем Додатку №1 до договору від 10.10.2019: сума винагороди - роялті Ліцензіата за один календарний рік, починаючи з 10.10.2019 становить 120000 грн. без ПДВ (пункт 2); розмір винагороди Ліцензіат має сплатити Ліцензіарові до останнього місяця строку, в якому відбуватиметься використання Знаку (пункт 3).

Тобто, ціна позову - 120000,00 грн. відповідає ліцензійному платежу за один календарний рік використання торгової марки "Укрзолото", з розрахунку один календарний день використання такої торговельної марки відповідає 328,77 грн. (120000,00/365).

За змістом висновків суду, викладених у Постанові Верховного суду України від 14.09.2016 у справі №703/5377/14 (Верховний суд України вказав, що користувач земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено) та у Постанові Верховного Суду від 19.11.2021 у справі №910/7511/20 (ВС звертає увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів, та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Як раніше зазначалося в позовній заяві №7603/5 від 29.11.2019 позивач в підтвердження фактів неправомірного використання відповідачем позначення Укрзолото посилається на копію товарного чека від 26.10.2019, копію розрахункової квитанції №002669, фото копії розміщення вивіски за місця розташування торгової точки, що вказує на бездозвільне використання відповідачем торговельної марки "Укрзолото" протягом одного календарного дня - 26.10.2019.

Отже, правовідносини у даній справі відносно бездозвільного використання відповідачем торговельної марки "Укрзолото" протягом одного календарного дня - 26.10.2019 не є спорідненими з правовідносинами по наданому позивачем договору від 10.10.2019 відносно використання іншим суб`єктом господарювання такої торгової марки протягом одного календарного року.

При цьому, місцевий суд не оцінював спірних відносин з точки зору можливості укладення ліцензійного договору з ліцензійним платежем за один календарний день використання торгової марки "Укрзолото" у звичайних умовах її господарського обороту.

Водночас ні фактичних даних про наявність у позивача ліцензійних договорів щодо спірної торгової марки з ліцензійним платежем за один календарний день, ані даних про її вартість як нематеріального активу позивач не надав, а місцевий суд, відповідно, не перевірив.

Виходячи з самої суті спірних правовідносин та з урахуванням встановленої місцевим судом обставини відносно бездозвільного використання

відповідачем торговельної марки "Укрзолото" протягом одного календарного дня - 26.10.2019 висновок місцевого суду про належне доведення позивачем обставин щодо можливості отримання ним доходу (майнових вигод) та його дійсного розміру є передчасним. Місцевий суд не врахував, що вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача…» відхиляються колегією суддів як такі, що не містять в собі обґрунтувань, які б могли бути враховані судом апеляційної інстанції на предмет відповідності фактичним обставинам справи і за своєю природою є такими, що носять характер оціночних суджень.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, відповідач не надала суду доказів невідповідності суми винагороди в умовах використання знаку для товарів і послуг у місті Кропивницькому, як і не надала доказів відсутності вини у бездозвільному використанні знаку для товарів і послуг «УКРЗОЛОТО».

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що Відповідач, використовуючи товарний знак без згоди власника Позивача, позбавив останнього права одержати дохід у вигляді ліцензійного платежу, який він міг би отримувати, якби його право надавати згоду на використання товарного знаку не було порушено. При цьому, за звичайних обставин Позивач міг би одержати від Відповідача 120 000 грн доходу, про що свідчать ліцензійний договір укладений у споріднених правовідносинах з іншим суб`єктом господарювання та наказ Позивача про встановлення розміру роялті протягом 2019 - 2020 років. Також судом враховано, що спір між сторонами виник щодо стягнення збитків за фактом порушення Фізичною особою - підприємцем Майданюк О.П. при здійсненні комерційної діяльності використання торговельної марки.

За викладених обставин, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення з ФОП Майданюк О.П. збитків у розмірі 120 000,00 грн є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими вірогідними доказами та такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростованими належним чином у встановленому законом порядку Відповідачем, а відтак, підлягають задоволенню.

Щодо доводів Скаржника пов`язаних із порушенням господарським судом вимог ч. 4 ст. 75 ГПК України, при встановлені обставини відносно бездозвільного використання Відповідачем торговельної марки "УКРЗОЛОТО", колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду ( частина 7 ст. 75 ГПК України ).

Отже, для господарського суду при вирішення певного спору преюдиційний характер мають обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 р. у справі № 910/16898/19 дійшла висновку про те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Аналізуючи положення частини 7 ст. 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 р. у справі № 917/1345/17 ( пункт 32 ), дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Водночас у постанові від 16.11.2022 р. у справі №910/6355/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: 9.6. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне звернути увагу на те, що у вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин варто також ураховувати положення частин 6, 7 ст. 75 ГПК України, відповідно до яких обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в іншій господарській, цивільній або адміністративній справі, можуть бути преюдиційними для іншої справи навіть у разі їх встановлення стосовно однієї особи, яка бере участь у справі (подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 28.08.2023 р. у справі № 911/4610/15(911/1277/22) ).

Як вбачається суд першої інстанції при вирішенні спору у цій справі врахував зазначені правові висновки Верховного Суду, керуючись частиною 4 ст. 75 ГПК України, обгрунтовано надав преюдиціальне значення саме обставинам, установленим судовими рішеннями в інших господарських справах стосовно осіб, які беруть участь у цій справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення місцевим господарським судом норм процесуального права ч. 8 ст. 80 ГПК України та ч. 4 ст. 165 ГПК України, а також ч. 1 ст. 234 ГПК України при винесенні ухвали Господарського суду Кіровоградської області від 08.10.2024 в частині відмови у задоволенні заяви відповідача від 05.10.2024 з вимогою приєднати до матеріалів справи №912/3546/19 копію договору від 19.06.2019: «…Враховуючи викладене, норми ГПК України не передбачають такої підстави для не прийняття судом до розгляду доказу, не поданого у встановлений законом або судом строк як доказ існував на момент подання відзиву на позов.

Відповідач на обґрунтування підстав, передбачених ч. 8 ст. 80 ГПК України та ч. 4 ст. 165 ГПК України в заяві від 05.10.2024 з вимогою приєднати до матеріалів справи №912/3546/19 копію договору від 19.06.2019 послалася на таке:

Відповідач в січні 2020 у строк визначений судом для надання відзиву на позовну заяву із доказами не мала відомостей про те, що право власності ТОВ Маркхолдер на торгову марку "Укрзолото" за свідоцтвом №124382 набуто на підставі договору від 19.06.2019 та не мала відомостей про вартість торгової марки "Укрзолото" за свідоцтвом №124382, погоджену позивачем в договорі від 19.06.2019, оскільки позивачем договір від 19.06.2019 був прихований.

Про вказані відомості відповідач дізналася приймаючи участь у справі №912/3032/19 після отримання копії договору від 19.06.2019 від учасника тієї справи Погрібного О. Г. в березні 2023.

За таких обставин,

- з підстав, що не залежали від відповідача у відзиві на позовну заяву не заперечена обставина відносно розміру заявлених збитків ТОВ "Маркхолдер" в сумі 120000,00 грн., а також

- з причин, що не залежали від відповідача не подано разом з відзивом на позовну заяву копію договору від 19.06.2019.

По тексту ухвали Господарського суду Кіровоградської області від 08.10.2024 вбачається, що місцевим судом не надавалася оцінка наведеному відповідачем в заяві від 05.10.2024 з вимогою приєднати до матеріалів справи №912/3546/19 копію договору від 19.06.2019 обґрунтуванню підстав, передбачених ч. 8 ст. 80 ГПК України та ч. 4 ст. 165 ГПК України,

За правилами ч. 1 ст. 234 ГПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Таким чином, місцевий суд не дотримався вимог ч. 8 ст. 80 ГПК України та ч. 4 ст. 165 ГПК України, а також ч. 1 ст. 234 ГПК України, оскільки виніс ухвалу Господарського суду Кіровоградської області від 08.10.2024 в частині відмови у задоволенні заяви відповідача від 05.10.2024 з вимогою приєднати до матеріалів справи №912/3546/19 копію договору від 19.06.2019, не виконавши свій обов`язок щодо зазначення закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу в цій частині…» відхиляються колегією як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд Кіровоградської області, постановляючи ухвалу від 08.10.2024, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до приписів процесуального законодавства, відмовивши у задоволенні заяви відповідача №б/н від 05.10.2024 щодо приєднання до матеріалів справи копії договору від 19.06.2019.

Суд першої інстанції у своїй ухвалі вказав, що зазначений доказ договір від 19.06.2019 існував на момент подання відповідачем відзиву на позовну заяву. Відповідач не навів належного обґрунтування неможливості подання цього доказу у встановлений законом строк, як того вимагає ч. 4 ст. 80 ГПК України. Скаржником також не надано жодного підтвердження того, що він здійснив усі залежні від нього дії для своєчасного отримання договору, зокрема не було подано клопотання про його витребування відповідно до ч. 7 ст. 80 ГПК України.

Посилання скаржника на відсутність оцінки обставин заяви від 05.10.2024 та порушення ст. 234 ГПК України є безпідставними. Ухвала суду містить вмотивовану позицію, викладену у мотивувальній частині, зокрема зазначено, що договір існував раніше та міг бути поданий у строк, а отже, причин для його долучення поза межами встановленого процесуального порядку не виявлено. Закон не вимагає від суду дослівного цитування кожної процесуальної норми, якщо мотиви рішення і висновки є зрозумілими та логічними.

Крім того, твердження відповідача про те, що договір був нібито прихований позивачем, не підтверджується жодними доказами у матеріалах справи. Відповідач не довів, що об`єктивно не мав змоги отримати цей договір раніше, що виключає застосування винятків, передбачених ч. 4 ст. 80 ГПК України.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі №912/3546/19 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Майданюк Олени Петрівни на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Майданюк Олени Петрівни на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі №912/3546/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 07.11.2024 у справі №912/3546/19 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу - підприємця Майданюк Олену Петрівну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус