ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/733/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ємця А. А. - головуючого, Колос І. Б., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання - Іщука В. В.,

представників:

позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"» - Андрійко Є. Л.,

відповідача-1 Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "Харківгаз"» - Батракова О. Ю.,

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» -

не з`явився,

відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Газзбут» -

не з`явився,

третьої особи приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2025 (колегія суддів: Ткаченко Б. О. (головуючий), Гаврилюк О. М., Сулім В. В.) та рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 (суддя Турчин С. О.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"»

до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи "Харківгаз"», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Твій Газзбут»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Корольова Михайла Андрійовича,

про визнання правочину недійсним (нікчемним),

УСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» (далі - позивач) подало до господарського суду позов, в якому просило визнати недійсним (нікчемним) договір про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24, згідно з яким ТОВ «ЙЕ Енергія» (далі - відповідач-2) відступило ТОВ «Твій Газзбут» (далі - відповідач-3) право вимоги заборгованості АТ «Харківгаз» (далі - відповідач-1), яка виникла на підставі договору купівлі-продажу природного газу від 15.04.2020 та стягнута судом згідно з рішенням від 20.09.2023 у справі № 922/2651/23.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір, укладений між пов`язаними відносинами контролю у вигляді єдиного бенефіціарного власника товариствами, є фіктивним відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та містить ознаки фраудаторного правочину, оскільки вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст. 3, 13 ЦК України), з метою уникнути виконання наявного у ТОВ «ЙЕ Енергія» зобов`язання зі сплати стягнутого з нього на користь ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» у рішенні суду у справі № 910/3600/22 боргу, тобто уникнути звернення стягнення ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» на стягнуті відповідачем-2 з відповідача-1 за рішенням суду у справі № 922/2651/23 грошові кошти, а отже, підлягає визнанню недійсним за приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України.

У відповіді на відзив позивач вказав, що оспорюваний договір укладений з порушенням публічного порядку, внаслідок чого порушено право ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» на виконання рішення суду у справі № 910/3600/22, а тому є нікчемним відповідно до приписів за ст. 228 ЦК України.

Господарський суд міста Києва у рішенні від 08.08.2024, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом згідно з постановою від 13.02.2025, у задоволенні позову до АТ «Харківгаз» відмовив. Позов до ТОВ «ЙЕ Енергія» та ТОВ «Твій Газзбут» задовольнив частково. Визнав недійсним договір про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24, укладений між відповідачем-2 та відповідачем-3. В іншій частині позову відмовив.

Висновки судів попередніх інстанцій в частині задоволених вимог обґрунтовані тим, що:

- оспорення кредитором як не стороною правочину, вчиненого боржником з метою приховання майна та уникнення звернення стягнення на нього, є ефективним способом захисту порушених прав; враховуючи умови оспорюваного договору про те, що право вимоги до боржника переходить від первісного до нового кредитора в момент підписання правочину, визнання недійсним договору про відступлення права вимоги призведе до поновлення порушеного права позивача;

- оспорюваний договір за своїм змістом є договором купівлі-продажу права вимоги в розумінні ст. 655 ЦК України та за своїми ознаками є фраудаторним, тобто таким, що укладений на шкоду кредитору, з порушенням ст.ст. 3, 13 ЦК України, оскільки вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, з метою уникнути виконання зобов`язання зі сплати боргу, яке виникло на підставі рішення суду у справі № 910/3600/22, тобто уникнути звернення стягнення позивачем на грошові кошти боржника, відповідно, є недійсним.

Відхиляючи посилання відповідача-2 на ухвалу Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 922/2651/23 про заміну позивача ТОВ «ЙЕ Енергія» на ТОВ «Твій Газзбут» в порядку процесуального правонаступництва на підставі договору про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24, суди вказали, що постановляючи названу ухвалу, суд касаційної інстанції не досліджував обставин, за яких цей договір може бути визнаний недійсним, а керувався принципом презумпції правомірності правочину, тому факт постановлення такої ухвали не впливає на можливість визнання оспорюваного правочину недійсним за ознаками фраудаторності.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «ЙЕ Енергія», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, а також на наявність підстав касаційного оскарження за пп. 1, 4 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить скасувати постановлені у справі рішення в частині задоволених вимог, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи наявність визначених підстав касаційного оскарження відповідач-2 вказав, що суди:

1) не врахували правових висновків (у їх взаємозв`язку) Верховного Суду, Верховного Суду України у постановах:

- від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 щодо питання застосування ст. 15 ЦК України, ст. 4 ГПК України; від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 щодо питання застосування ст. 16 ЦК України;

- від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 щодо питання застосування ст. 204 ЦК України; від 13.04.2016 у справі № 6-152цс15, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 10.03.2020 у справі № 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 19.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц щодо питання застосування ст. 228 ЦК України, у тому числі у сукупності з абз. 1 ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, за наслідками чого суди залишили поза увагою те, що для кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України необхідно враховувати вину сторони та докази, що її підтверджують;

- від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц щодо питання застосування ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України, згідно з якими для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити ознаки фіктивності та наявність умислу в усіх сторін правочину, чого суди не встановили, а отже, оспорюваний договір не є фіктивним;

- від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19, від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 20.12.2023 у справі № 913/366/21, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 05.02.2025 у справі № 916/2749/23 щодо питання застосування ст. 216 ЦК України.

У цій частині скаржник, зокрема, зазначив, що оспорюваний договір є відплатним, адже за його умовами ТОВ «Твій Газзбут» зобов`язаний сплатити ТОВ «ЙЕ Енергія» грошові кошти у строк до 31.12.2024. Зазначені кошти, які мали б бути отримані ТОВ «ЙЕ Енергія» до вказаного строку, могли б бути спрямовані на погашення заборгованості перед позивачем, що спростовує висновки судів про вчинення оспорюваного договору з метою ухилення відповідачем-2 від виконання зобов`язань перед позивачем. Крім того, вимога позивача про визнання недійсним оспорюваного договору не поєднана з вимогою про застосування наслідків недійсності, а тому не є ефективним способом захисту;

2) не дослідили зібраних у справі доказів (оспорюваного договору, ухвали Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 922/2654/23); не дослідили, що відповідач-2 не вчиняв заходів, направлених на уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки позивач в межах справи № 910/3600/22 вже вчинив такі заходи в порядку ст. 336 ГПК України і укладення оспорюваного правочину не перешкодило реалізації права позивача на виконання рішення суду, а отже, оспорюваний договір не був фраудаторним; встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що у сукупності є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до пп. 1, 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України.

Верховний Суд в ухвалі від 21.04.2025 відкрив касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пп. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

07.05.2025 позивач та відповідач-1, а 08.05.2025 приватний виконавець надали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких заперечили доводи касаційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржувані в частині судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи відповідача-2, врахувавши заперечення позивача, відповідача-1 та приватного виконавця у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов таких висновків.

У ч. 1 ст. 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень лише в частині задоволених вимог виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, - пп. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються.

У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що:

- 31.05.2023 господарський суд у справі № 910/3600/22 прийняв рішення про стягнення з ТОВ «ЙЕ Енергія» на користь ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» 3 130 843 868,85 грн, а також 868 350,00 грн судового збору, а отже, у названій справі ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» є кредитором, а ТОВ «ЙЕ Енергія» - боржником;

- 20.09.2023 господарський суд у справі № 922/2651/23 ухвалив рішення про стягнення з АТ «Харківгаз» на користь ТОВ «ЙЕ Енергія» 36 209 092,07 грн за спожитий природний газ згідно з договором купівлі-продажу природного газу від 15.04.2020 № GASD-150420-14/12А67-144-20, крім того, 543 137,43 грн судового збору, відповідно, у названій справі ТОВ «ЙЕ Енергія» є кредитором, а АТ «Харківгаз» - боржником;

- 03.10.2023 та 18.12.2023 суди першої та апеляційної інстанції прийняли у справі № 922/2651/23 додаткові рішення про стягнення з АТ «Харківгаз» на користь ТОВ «ЙЕ Енергія» 83 242,60 грн та 16 050,00 грн судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно;

- 21.11.2023 приватний виконавець відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового рішення у справі № 910/3600/22, у якому ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» є стягувачем, а ТОВ «ЙЕ Енергія» - боржником; цього ж дня приватний виконавець ухвалив постанови про накладення арешту на грошові кошти та на все майно боржника;

- 28.12.2023 приватний виконавець відкрив виконавче провадження з примусового виконання судового рішення від 20.09.2023 та додаткового судового рішення від 03.10.2023 у справі № 922/2651/23, які об`єднав у зведене виконавче провадження;

- 08.01.2024 приватний виконавець розпочав процедуру звернення стягнення на майно ТОВ «ЙЕ Енергія» - грошові кошти, стягнуті рішеннями судів у справах, кредитором за якими є назване товариство;

- 09.01.2024 ТОВ «ЙЕ Енергія» (первісний кредитор) та ТОВ «Твій Газзбут» (новий кредитор), які пов`язані відносинами контролю у вигляді єдиного бенефіціарного власника, уклали договір відступлення права вимоги № 56А200-2-24, за змістом п. 1.1 якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв право вимоги заборгованості по договору купівлі-продажу природного газу від 15.04.2020 №-14/12А167-144-20 (основний договір), укладеному між ТОВ «ЙЕ Енергія» та АТ «Харківгаз» (боржник), в тому числі права вимоги зі сплати відсотків річних, неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань боржника за основним договором, а також судових витрат первісного кредитора, пов`язаних зі стягненням заборгованості в судовому порядку, а саме право вимоги до боржника щодо сплати:

36 835 369,64 грн, з яких: 36 209 092,07 грн, які складаються з суми боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат, 543 137,43 грн судового збору, що стягнуті судом у рішенні від 20.09.2023 у справі № 922/2651/23; 83 140, 14 грн витрат на правничу допомогу адвоката, які стягнуті додатковим рішенням від 03.10.2023 у справі № 922/2651/23;

відсотків річних, неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за основним договором;

всі інші вимоги, що виникають на підставі основного договору або можуть виникнути на його підставі.

У договорі про відступлення права вимоги сторони погодили, зокрема, що:

право вимоги до боржника переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання договору (п. 1.5);

новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлене право вимоги винагороду грошові кошти в розмірі 36 835 369,64 грн, які перераховує на поточний рахунок первісного кредитора до 31.12.2024 (п. 2.1);

договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 6.1);

- 28.02.2024 Верховний Суд у справі № 922/2651/23 постановив ухвалу про задоволення заяви ТОВ «ЙЕ Енергія» про заміну кредитора в зобов`язанні та процесуальне правонаступництво; замінив позивача у названій справі ТОВ «ЙЕ Енергія» на ТОВ «Твій Газзбут» у зв`язку з фактом підписання між ними договору про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24.

Наведене у сукупності стало підставою для звернення ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» 06.03.2024 до суду з позовом про визнання недійсним (нікчемним) договору про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24 з посиланням на фраудаторність та фіктивність цього правочину (ст.ст. 3, 13 та ст. 234 ЦК України), а також на те, що він вчинений ТОВ «ЙЕ Енергія» з метою відчужити майно - стягнуті на його користь у справі № 922/2651/23 грошові кошти після виникнення у нього зобов`язання щодо погашення заборгованості за рішенням суду у справі № 910/3600/22, а також задля уникнення звернення стягнення позивачем на грошові кошти, стягнуті судом у справі № 922/2651/23.

При вирішенні спору суди також з`ясували, що:

- 26.03.2024 приватний виконавець подав до суду заяву про звернення стягнення на грошові кошти, що належать АТ «Харківгаз» та стягнуті з нього на користь ТОВ «ЙЕ Енергія» згідно з рішення суду від 20.09.2023 та додатковим рішенням від 03.10.2023 у справі № 922/2651/23;

- 10.04.2024 ТОВ «Твій Газзбут» звернулося до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 922/2651/23, яку залишено без розгляду;

- 22.04.2024 господарський суд в ухвалі у справі № 910/3600/22, залишеною без змін апеляційним судом у постанові від 20.08.2024, задовольнив заяву приватного виконавця про звернення стягнення на грошові кошти, що належать АТ «Харківгаз». Звернув стягнення на грошові кошти - заборгованість у розмірі 36 209 092,07 грн, судовий збір у розмірі 543 137,43 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 83 242,60 грн, а разом 36 835 472,10 грн, які належать АТ «Харківгаз» як боржнику ТОВ «ЙЕ Енергія» згідно з рішенням господарського суду від 20.09.2023 та додатковим рішенням від 03.10.2023 у справі № 922/2651/23, в рахунок задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженню № НОМЕР_1 про стягнення з ТОВ «ЙЕ Енергія» на користь ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» заборгованості в сумі 3 130 843 868,86 грн та судового збору в розмірі 868 350,00 грн; Верховний Суд у постанові від 11.12.2024 залишив без змін названі судові рішення;

- 22.04.2024 ТОВ «Твій Газзбут» повторно звернулося до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 922/2651/23;

- 22.04.2024 господарський суд в ухвалі у справі № 922/2651/23 у задоволенні заяви АТ «Харківгаз» про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовив; заяву ТОВ «Твій Газзбут» про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 922/2651/23 - задовольнив; замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з ТОВ «ЙЕ Енергія» на ТОВ «Твій Газзбут».

Проте 13.06.2024 апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції від 22.04.2024 у справі № 922/2651/23 в частині задоволення заяви ТОВ «Твій Газзбут» скасував, прийняв нове рішення про відмову у її задоволенні, з чим погодився Верховний Суд у постанові від 07.10.2024, зазначивши, зокрема, що з огляду на ухвалу суду від 22.04.2024 про звернення стягнення на грошові кошти в межах справи № 910/3600/22 станом на момент розгляду заяви ТОВ «Твій Газзбут» про заміну сторони у виконавчому провадженні ТОВ «ЙЕ Енергія» вже не було фактичним стягувачем заборгованості з АТ «Харківгаз» згідно з судовими рішеннями у справі № 922/2651/23;

- 13.06.2024 та 15.06.2024 на депозитний рахунок приватного виконавця надійшли грошові кошти у розмірі 100,00 грн та 36 835 372,10 грн, відповідно, а разом 36 835 472,10 грн, які приватний виконавець розподілив та перерахував в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості ТОВ «ЙЕ Енергія» перед ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» відповідно до рішення суду від 31.05.2023 у справі № 910/3600/22 та пропорційно стягнення основної винагороди приватного виконавця;

- 18.06.2024 приватний виконавець виніс постанову у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про зняття арешту з коштів боржника у зв`язку зі стягненням заборгованості для виконання ухвали суду від 22.04.2024 у справі № 910/3600/22.

У контексті наведених обставин скаржник у касаційній скарзі вказує, що позивач в межах справи № 910/3600/22 вчинив заходів в порядку ст. 336 ГПК України (звернення стягнення, зокрема, на грошові кошти, що належать іншим особам) і укладення оспорюваного правочину не було перешкодою для реалізації ним свого права на виконання рішення суду, а тому оспорюваний договір не був направлений на уникнення звернення стягнення на майно (грошові кошти) боржника, відповідно, не був фраудаторним.

Щодо таких доводів касаційної скарги колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово виснував, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин саме на момент його укладення (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18, від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц).

Отже, суди правомірно встановлювали наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про відступлення права вимоги на момент його укладення ТОВ «ЙЕ Енергія» та ТОВ «Твій Газзбут», зазначивши що на можливість визнання оспорюваного договору недійсним не впливає факт стягнення заборгованості на виконання ухвали суду від 22.04.2024 у справі № 910/3600/22 про звернення стягнення на грошові кошти, стягнуті за рішеннями суду у справі № 922/2651/23, оскільки наявність фраудаторного правочину та порушення права позивача існували на момент укладення договору про відступлення права вимоги.

Матеріально-правовою підставою позову визначено як ст.ст. 3, 13 ЦК України, так і ст. 234 цього Кодексу у сукупності зі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

За змістом ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених чч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц).

Правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору, є фраудаторними правочинами.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень передбачає неприпустимість зловживання правом, яка виходячи з конституційних положень означає, що здійснення прав та свобод людини не повинне порушувати права та свободи інших осіб.

У ч. 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що:

1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанови Верховного Суду, зокрема, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 18.06.2024 у справі № 911/2276/22).

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (див. постанову Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23).

Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, про що зазначав Верховний Суд у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією таких дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.

Метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Факт виконання (повного чи часткового) фраудаторного правочину не впливає жодним чином на можливість визнання цього правочину недійсним, бо дуже часто фраудаторний правочин дійсно вчиняється із наміром його виконання, наприклад, у разі незаконного відчуження активів без оплати чи з оплатою нижче ринкових цін тощо. Тобто, для ідентифікації правочину як фраудаторного не важливо, чи його виконано, а важливо, чи виконано його без злого наміру на шкоду іншим особам (див. постанову Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 911/2276/22).

Отже, правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, або зменшуються його активи, має ставитися під сумнів в частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредитору (подібний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11).

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

1) момент укладення договору;

2) контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; 3) ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника (подібні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), від 18.06.2024 у справі № 911/2276/22).

У будь-якому випадку остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі, виходячи зі встановлених обставин (див. постанову Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23).

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій, визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24, виходили з того, що на момент вчинення оспорюваний правочин мав всі ознаки фраудаторності, а саме:

- відступлення права вимоги на стягнуту у справі № 922/2651/23 заборгованість, в якій кредитором є ТОВ «ЙЕ Енергія», за наявності значної непогашеної заборгованості, що виникла внаслідок набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/3600/22, де боржником виступає ТОВ «ЙЕ Енергія»;

- відступлення права вимоги було оплатним та відбулося на користь пов`язаної особи (бенефіціарного власника боржника);

- умова оспорюваного договору про те, що первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги до боржника і це право переходить від первісного кредитора до нового кредитора в момент підписання договору, свідчить про виконання договору зі сторони продавця права вимоги одночасно з укладенням цього договору шляхом учинення цесії;

- дії сторін правочину щодо зміни сторони виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі № 922/2651/23 після розпочатої приватним виконавцем процедури звернення стягнення у справі № 910/3600/22, які були спрямовані на неможливість виконання ухвали суду від 22.04.2024 у справі № 910/3600/22 про звернення стягнення на грошові кошти боржника;

- строк сплати винагороди за відступлене право вимоги в оспорюваному договорі визначений до 31.12.2024, тобто через 12 місяців після передачі права вимоги;

- оспорюваний правочин вчинений після набрання законної сили судовими рішеннями у справі № 910/3600/22, згідно з яким ТОВ «ЙЕ Енергія» є боржником, у справі № 922/2651/23, за яким це товариство є кредитором та за рахунок коштів якого можливо звернути стягнення, а також після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення у справі № 922/3600/22, до того ж після початку приватним виконавцем процедури звернення стягнення на грошові кошти боржника, стягнуті рішеннями судів у справах, кредитором за якими він є.

Отже, оцінивши надані докази у їх сукупності, встановивши наведені вище обставини щодо моменту вчинення оспорюваного правочину, строку сплати винагороди за відступлене право вимоги, пов`язаності відповідачів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що цей правочин є фраудаторним, оскільки 09.01.2024 вчинений на шкоду кредитору та порушення майнових прав позивача, з метою уникнути виконання рішення суду у справі № 910/3600/22 та перешкодити звернути стягнення у межах виконавчого провадження на стягнуті у справі № 922/2651/23 грошові кошти ТОВ «ЙЕ Енергія».

Відповідно, вказали на недійсність цього правочину за приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України на підставі загальних засад цивільного законодавства - п. 6 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та чч. 3, 6 ст. 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, що у цьому випадку є належним способом захисту.

При цьому колегія суддів враховує, що ТОВ «ЙЕ Енергія» та ТОВ «Твій Газзбут» під час розгляду цієї справи та після прийняття судом рішення по суті спору у цій справі продовжували вчиняти дії, направлені на неможливість реалізації позивачем свого права на стягнення грошових коштів з ТОВ «ЙЕ Енергія», шляхом оскарження до Верховного Суду судових рішень від 22.04.2024 та 20.08.2024 у справі № 910/3600/22 та постанови апеляційного суду від 13.06.2024 у справі № 922/2651/23, обґрунтовуючи свої скарги посиланням на оспорюваний в цій справі договір про відступлення права вимоги від 09.01.2024 № 56А200-2-24.

За таких обставин колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що визнаючи оспорюваний договір недійсним, суди попередніх інстанцій не здійснили покликання на спеціальні норми права, зокрема, ст. 234 ЦК України, оскільки порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину на момент вчинення правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (ч. 3 ст. 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину за приписами ст.ст. 203, 215 цього Кодексу (див. постанову Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20), відмінною від ст. 234 ЦК України.

Отже, при вирішенні спору суди попередніх інстанцій до спірних правовідносин застосували п. 6 ч. 1 ст. 3, чч. 3, 6 ст. 13 ЦК України, а не ст. 234 ЦК України, тому колегія суддів не надає юридичного аналізу постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, на яку покликається скаржник, в аспекті питання застосування ст.ст. 203, 234 ЦК України та вказує на врахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, зокрема й у названій постанові касаційного суду, в контексті критеріїв визначення договору фраудаторним та права особи звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що в момент вчинення направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ст. 13 ЦК України).

Водночас скаржник у касаційній скарзі не покликається на неправильне застосування судами ст.ст. 3, 13 ЦК України при вирішенні спору і не зазначає постанов Верховного Суду, висновків у яких щодо питання застосування цих норм матеріального права, суди попередніх інстанцій не врахували.

Колегія суддів не надає юридичного аналізу й постановам Верховного Суду, Верховного Суду України від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 щодо питання застосування ст. 204 ЦК України; від 13.04.2016 у справі № 6-152цс15, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 10.03.2020 у справі № 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 19.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц щодо питання застосування ст. 228 ЦК України, у тому числі у сукупності з абз. 1 ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, на що звертає увагу скаржник, оскільки нормативно-правова кваліфікація обставин, в тому числі щодо правової підстави позову, зазначається в позовній заяві (п. 5 ч. 2 ст. 162 ГПК України) і суд не може вийти за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України) та змінювати фактичні підстави позову, крім випадку, якщо сам позивач до закінчення підготовчого засідання заявив у спосіб подання письмової заяви про зміну, зокрема, підстави позову (ч. 3 ст. 46 ГПК України), чого у справі, яка розглядається, не встановлено.

Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на постанови Верховного Суду:

- від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 щодо питання застосування ст. 15 ЦК України, ст. 4 ГПК України; від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 щодо питання застосування ст. 16 ЦК України (висновки про те, що способи захисту мають бути доступними й ефективними, а також відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення; спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду);

- від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19, від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 20.12.2023 у справі № 913/366/21, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 щодо питання застосування ст. 216 ЦК України, з огляду на таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Для касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення з наведеної підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

При цьому Суд звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України поширюється саме на подібні правовідносини.

Термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст.

Отже, подібність правовідносин слід визначати з урахуванням обставин кожної конкретної справи та оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Верховний Суд не раз наголошував, що:

- підставою для касаційного оскарження судових рішень за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах;

- не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Щодо питання застосування ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ГПК України: у справі № 925/1265/16 предметом розгляду були вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого одній особі на підставі рішення міськради, і державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого пізніше іншій особі на підставі того ж рішення міськради; предметом касаційного перегляду була постанова Вищого господарського суду України, оскаржена за приписами ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017, і вирішувалося питання щодо правильного застосування ним ст. 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 204, 328, 377 ЦК України в межах питання щодо поширення / непоширення позовної давності на такі вимоги;

у справі № 310/11024/15-ц - вимоги банку до фізичної особи про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог позивача до відповідача за кредитним договором, з метою виконання якого сторони уклали договір іпотеки; суд касаційної інстанції вирішував питання щодо застосування ст.ст. 35, 36, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у сукупності зі ст.ст. 627, 629 ЦК України;

у справі № 610/1030/18 - вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених суб`єктом господарювання з фізичними особами, та скасування рішення про державну реєстрацію за суб`єктом господарювання права оренди земельних ділянок; суд касаційної інстанції вирішував питання стосовно того, до суду якої юрисдикції віднесений такий спір, а також застосування, зокрема, норм Земельного кодексу України, Законів України «Про оренду землі» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і спірне питання стосувалося визначення умов судового захисту права оренди, яке належить первинному орендарю за законодавством, що було чинним до 01.01.2013, та яке після настання цієї дати не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі укладення наступного договору оренди того ж майна під час дії первинного договору оренди;

у справі № 338/180/17 - вимоги товариства до фізичної особи про стягнення безпідставно одержаних коштів і за зустрічним позовом - про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду. Проаналізувавши, зокрема, ст.ст. 837, 843, 846 ЦК України у взаємозв`язку зі ст.ст. 638, 640, 642 цього Кодексу, суд касаційної інстанції виснував, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону;

у справі № 905/1926/16 - вимоги ПАТ про зобов`язання ПрАТ виконати умови укладеного договору - прийняти виконання зобов`язання ПАТ за договором шляхом надання його актів приймання-передачі електроенергії за наступні періоди на відповідну кількість і вартість електроенергії (зобов`язати підписати акти); суд касаційної інстанції закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки предметом позову не може бути встановлення обставини, зокрема, обов`язок оформлення документів, які виступають доказами у справі, і акти приймання-передачі товару підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову, а вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення;

у справі № 569/17272/15-ц - вимоги про зобов`язання товариства здійснити публікацію про порушення авторських прав на твір та стягнути з нього компенсацію за використання твору без дозволу автора, тобто у цій справі досліджувалися обставини порушення особистих немайнових прав інтелектуальної власності;

у справі № 910/3907/18 - вимоги товариства до АРМА про визнання недійсними електронних торгів, їх результатів та укладеного за наслідками їх проведення договору купівлі-продажу зерна, укладеного в межах застосування заходів кримінально-процесуального примусу.

Отже, кожна з перелічених справ містить загальні висновки щодо питання застосування ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ГПК України при вирішення як господарських, так і цивільних спорів, разом з тим жодна з вказаних справ Верховного Суду не стосується спору про визнання недійсним договору як фраудаторного і застосування наведених норм матеріального права до такої категорії спорів.

Водночас у справі, яка розглядається, задовольняючи вимоги до ТОВ «ЙЕ Енергія» та ТОВ «Твій Газзбут» та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суди попередніх інстанцій з посиланням на постанову Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц виходили з того, що відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів; оспорення кредитором (який не є стороною) правочину, вчиненого боржником з метою приховання майна та уникнути звернення стягнення на нього, є ефективним способом захисту порушених прав позивача як кредитора, що в цілому кореспондується з висновками Верховного Суду у постанові від 09.04.2025 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), за змістом яких фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі ст. 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ст. 13 цього Кодексу з підстав недопустимості зловживання правом; у такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав особи.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність спірних правовідносин у справі, яка розглядається, та в названих справах Верховного Суду щодо питання застосування ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ГПК України, насамперед за змістовим критерієм, оскільки правовідносини у перелічених справах суду касаційної інстанції та у цій справі різняться за підставами, а в деяких випадках - предметом позову, за доводами і доказами, наданими сторонами, предметом їх доказування та способом захисту.

Щодо питання застосування ст. 216 ЦК України: у постановах Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19 (про визнання недійсним договору та, як наслідок, повернення грошових коштів), від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 (про стягнення грошових коштів через визнання договору недійсним), від 20.12.2023 у справі № 913/366/21 (про визнання недійсним рішення тендерного комітету та, як наслідок, договору), від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 (про визнання недійсним договору та, як наслідок, повернення грошових коштів), від 05.02.2025 у справі № 916/2749/23 (про визнання недійсним договору та, як наслідок, скасування державної реєстрації речових прав) першочергові вимоги не стосувалися визнання правочинів недійсними з підстав їх фраудаторності, а за договорами, що визнавалися недійсними у названих справах, були сплачені грошові кошти або проведена державна реєстрація речових прав, тобто ці договори були виконані частково або повністю, однак вимога про визнання недійсним певного договору не була поєднана з позовною вимогою про застосування наслідків його недійсності.

За таких обставин Верховний Суд зазначав, що двостороння реституція, передбачена ст. 216 ЦК України, є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного / частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

Водночас ст. 216 ЦК України визначає такі правові наслідки недійсності правочину, як реституція володіння чи (та) компенсаційна реституція.

У справі, яка розглядається, суди не встановили, а відповідач-2 та відповідач-3 не надали доказів виконання оспорюваного договору в частині здійснення оплати на користь відповідача-2 за відступлене право вимоги. Крім того, на сам предмет оспорюваного договору - заборгованість АТ «Харківгаз» у справі № 922/2651/23 було звернуте стягнення згідно з ухвалою суду від 22.04.2024 у справі № 910/3600/22 на користь позивача, в результаті чого ТОВ «ЙЕ Енергія» втратило статус фактичного стягувача такої заборгованості і цей статус у виконавчому провадженні набуло ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» в силу судового рішення, яке не скасоване в установленому законом порядку. Також сторони відповідачів-2, 3 не заявляли, відповідно, не надавали доказів, що їм завдано будь-яких збитків чи моральної шкоди у зв`язку з визнанням недійсним оспорюваного правочину.

Наведене виключає застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду щодо питання застосування ст. 216 ЦК України як висновків, що зроблені в подібних правовідносинах за змістовим критерієм, оскільки у цій справі суди попередніх інстанцій не встановили обставин, з якими закон пов`язує застосування реституції у зв`язку з повним або частковим виконанням оспорюваного договору в частині здійснення відповідачем-3 оплати за право вимоги, а також застосування реституції володіння чи (та) компенсаційної реституції.

У п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Ураховуючи викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, тому наявні підстави для закриття касаційного провадження в частині наведеної підстави відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу.

Аргументуючи наявність підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, відповідач зазначає, що суди не дослідили зібраних у справі доказів, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України та передачі справи на новий розгляд.

Верховний Суд вказує, що за змістом п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме собою порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.

Враховуючи положення п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України та те, що Суд відхилив посилання скаржника на висновки Верховного Суду у названих вище постановах з огляду на неподобність правовідносин у них та у справі, яка розглядається, доводи скаржника про недослідження судами зібраних у цій справі доказів є недостатніми і відхиляються судом касаційної інстанції, отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України немає.

Скаржник також вказує, що суди встановили обставини, які мають суттєве значення, на підстав недопустимих доказів, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України. Водночас не здійснює посилання на ст. 77 ГПК України (допустимість доказів) і не наводить мотивів стосовно ухвалення оскаржуваних судових рішень на підставі недопустимих доказів, тобто таких, які отримані внаслідок порушення закону, відповідно, не зазначає аргументів стосовно порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права саме в контексті ст. 77 цього Кодексу.

Загалом усі аргументи касаційної скарги в цій частині ґрунтуються на тому, що ТОВ «ЙЕ Енергія» не погоджується з оцінкою доказів, яка була здійснена судами, і встановлених на їх підставі обставин, спрямовуючи свої доводи на необхідності переоцінки Судом доказів і встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Однак зміст судових рішень свідчить про те, що суди попередніх інстанцій надали оцінку обставинам та наданим сторонами доказам, зокрема, оспорюваному договору на момент його вчинення, до переоцінки яких, в силу приписів ст. 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, позаяк є судом права, а не факту.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, відповідач-2 у касаційній скарзі не зазначає.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги ТОВ «ЙЕ Енергія».

З урахуванням наведеного Суд приймає доводи позивача, відповідача-1 та приватного виконавця у відзивах на касаційну скаргу у тій частині, яка узгоджується з цією постановою.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані в частині судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги ТОВ «ЙЕ Енергія», дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі в частині підстави касаційного оскарження за п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а в частині підстави касаційного оскарження за п. 4 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу - залишення касаційної скарги без задоволення, а отже, залишення ухвалених у справі судових рішень - без змін, у зв`язку з чим судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЙЕ Енергія» в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі № 922/733/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А. А. Ємець

Судді: І. Б. Колос

Т. М. Малашенкова