ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/403/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Піпар А.Ю.

Розглянув матеріали справи

за позовом Фонду державного майна України, м. Київ

до відповідача 1 Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG), м. Санкт-Галлен, Швейцарська Конфедерація

до відповідача 2 Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів, м. Самара, Російська Федерація

до відповідача 3 Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», м. Рівне

про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, витребування майна та визнання права власності на нерухоме майно

За участю представників:

позивача Вакуляк Ю.А. в порядку самопредставництва (в режимі ВКЗ);

відповідачів не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Фонд державного майна України звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача 1 Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ», відповідача 2 Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів та відповідача 3 Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» в якому просить суд (з урахуванням заяви Фонду державного майна України №10-25-2415 від 29.01.2025 про зміну предмету позову):

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, серії та номер: 1716, 17171, який виданий 04.10.2018 та посвідчений приватним нотаріусом Сохацькою Оленою Володимирівною;

- визнати за державою в особі Фонду державного майна України права власності на нерухоме майно, що складає технологічний комплекс розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», а саме: об`єкт нерухомого майна /комплекс будівель/, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вулиця Зарічна, будинок 1 (реєстраційний номер об`єкта 240), у т. ч.:

промблок, 4, загальною площею 238,8 кв. м.;

підпірна насосна, Б, загальною площею 1 178,6 кв. м.;

магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 кв. м.;

камера регулятора тиску № 1, Г, загальною площею 19,7 кв. м.;

камера регулятора тиску № 2, Д, загальною площею 17,1 кв. м.;

прохідна, Е, загальною площею 15 кв. м.;

водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 кв. м.;

насосна піногасіння, З, загальною площею 50,9 кв. м.;

озонаторна, К, загальною площею 63, 7 кв. м.;

насосна з операторною, Л, загальною площею 46, 3 кв. м.;

блок вторинної очистки М, загальною площею 24,5 кв. м., технологічні колодязі 1-50, И;

шлаконакопичувач, І;

басейн допоміжного відстою ІІ;

буферні резервуари ІІІ, технологічні об`єкти, що необхідні для забезпечення експлуатації об`єктів:

- резервуари пожежного запасу води (підземний залізобетонний резервуар);

- об`єкт «Б» - технологічний трубопровід (бетонне підземне приміщення);

- об`єкт «А» - підземні стальні резервуари;

- витребувати на користь Держави в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, що складає технологічний комплекс розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», а саме: об`єкт нерухомого майна /комплекс будівель/, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вулиця Зарічна, будинок 1 (реєстраційний номер об`єкта 240), у т. ч.:

промблок, 4, загальною площею 238,8 кв. м.;

підпірна насосна, Б, загальною площею 1 178,6 кв. м.;

магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 кв. м.;

камера регулятора тиску № 1, Г, загальною площею 19,7 кв. м.;

камера регулятора тиску № 2, Д, загальною площею 17,1 кв. м.;

прохідна, Е, загальною площею 15 кв. м.;

водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 кв. м.;

насосна піногасіння, З, загальною площею 50,9 кв. м.;

озонаторна, К, загальною площею 63, 7 кв. м.;

насосна з операторною, Л, загальною площею 46, 3 кв. м.;

блок вторинної очистки М, загальною площею 24,5 кв. м., технологічні колодязі 1-50, И;

шлаконакопичувач, І;

басейн допоміжного відстою ІІ;

буферні резервуари ІІІ, технологічні об`єкти, що необхідні для забезпечення експлуатації об`єктів:

- резервуари пожежного запасу води (підземний залізобетонний резервуар);

- об`єкт «Б» - технологічний трубопровід (бетонне підземне приміщення);

- об`єкт «А» - підземні стальні резервуари..

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/403/24 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2024 року.

Ухвалою від 29 квітня 2024 року суд залишив без руху позовну заяву №10-25-10533 від 17.04.2024 та встановив позивачу строк для усунення недоліків, виявлених судом.

Зважаючи на усунення позивачем недоліків позовної заяви в установлений судом строк, ухвалою від 27 травня 2024 року, суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив у справі підготовче засідання на 07 листопада 2024 р. об 11:00 год., встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору, зобов`язав позивача, у строк до 17.06.2024, надати до суду належним чином нотаріально завірені копії перекладу німецькою або англійською, або французькою мовою ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.05.2024, прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів, позовної заяви №10-25-10533 від 17.04.2024 та доданих до неї документів та заяви №10-25-12577 від 08.05.2024 про усунення недоліків позовної заяви у двох примірниках для направлення відповідачу 1 - Акціонерному товариству «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG) у порядку встановленому Конвенцією вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (Гаага, 15.11.1965).

Крім того, означеною ухвалою про відкриття провадження суд постановив звернутися до Центрального Органу Швейцарської Конфедерації - Office federal de la Justice (OFJ) з судовим дорученням про вручення процесуальних документів відповідачу 1 International Trading Partners AG, здійснити офіційне оприлюднення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про повідомлення відповідача 2 Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів про відкриття провадження, дату та час проведення підготовчого засідання у цій справі та зупинити провадження у справі № 907/403/24.

Ухвалою від 20 червня 2024 року суд поновив провадження у справі № 907/403/24, задовольнив заяву позивача від 14.06.2024 про продовження позивачу строку встановленого ухвалою суду від 27.05.2024 для подання перекладів процесуальних документів та продовжив Фонду державного майна України процесуальний строк для подання документів наведених у п. 4 резолютивної частини ухвали від 27.05.2024 до 29.07.2024 включно, а також зупинив провадження у справі.

Надалі, суд постановив ухвалу від 16 серпня 2024 року, якою поновив провадження в справі, задовольнив заяву позивача від 29.07.2024 № 10-25-20722 та продовжив Фонду державного майна України процесуальний строк для подання частини документів наведених у п. 4 резолютивної частини ухвали від 27.05.2024, а саме: належним чином нотаріально завірених копій перекладу англійською мовою доданих до позовної заяви №10-25-10533 від 17.04.2024 документів та заяви №10-25-12577 від 08.05.2024 про усунення недоліків позовної заяви до 10 вересня 2024 року, а також зупинив провадження у справі № 907/403/24.

Судом 19 вересня 2024 року скеровано на адресу Центрального Органу Швейцарської Конфедерації для вручення відповідачу 1 нотаріально посвідчені переклади прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів, ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.05.2024, позовної заяви №10-25-10533 від 17.04.2024 та доданих до неї документів та заяви №10-25-12577 від 08.05.2024 про усунення недоліків позовної заяви у двох примірниках, однак станом на час проведення підготовчого засідання жодної відповіді від Центрального органу Швейцарської Конфедерації до суду не надходило, а отже в суду відсутні докази належного повідомлення відповідача 1 про розгляд цієї справи.

У підготовчому засідання 07 листопада 2024 року суд постановив ухвалу, зазначену в протоколі судового засідання, якою поновив провадження у справі, а також відкрив підготовче засідання та встановив відсутність у матеріалах справи відомостей щодо повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

Крім того, суд, ухвалою від 07 листопада 2024 року, зупинив провадження у справі № 907/403/24 до надходження відповіді від Центрального Органу Швейцарської Конфедерації - Office federal de la Justice (OFJ) Bundesrain 20 3003 BERNE Suisse на судове доручення про прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів щодо вручення відповідачеві 1 у справі International Trading Partners AG, CHE-115.418.544 (Poststrasse 17, 9001 St. Gallen, Switzerland) ухвали Господарського суду Закарпатської області від 27.05.2024, позовної заяви №10-25-10533 від 17.04.2024 та доданих до неї документів та заяви №10-25-12577 від 08.05.2024 про усунення недоліків позовної заяви.

У зв`язку з надходженням 26 листопада 2024 року на поштову адресу суду від Кантонального суду Санкт-Галлен підтвердження про вручення за кордоном судових або позасудових документів відповідачу 1 International Trading Partners AG, а також 11 грудня 2024 року від позивача заяви про долучення нотаріально посвідченого перекладу українською мовою документів щодо підтвердження про вручення документів відповідачу 1, суд, ухвалою від 16 грудня 2024 року, поновив провадження у справі №907/403/24 та повідомив учасників справи про проведення підготовчого засідання 23 січня 2025 року.

У підготовчому засіданні 23 січня 2025 року, за участю представника позивача в режимі відеоконференції, суд оголосив перерву до 06 лютого 2025 року зважаючи на відповідне клопотання заявлене усно представником позивача.

У підготовчому засіданні 06 лютого 2025 року, за участю представника позивача в режимі відеоконференції, суд постановив протокольну ухвалу якою оголосив перерву в підготовчому засіданні до 20 лютого 2025 року продовживши строк підготовчого провадження на тридцять днів з огляду на заявлене представником позивач усне клопотання про оголошення перерви та продовження строку підготовчого провадження з метою забезпечення можливості позивачу змінити предмет позову.

За наслідками проведеного підготовчого засідання 20 лютого 2025 року суд постановив ухвалу, якою прийняв до розгляду заяву Фонду державного майна України №10-25-2415 від 29.01.2025 про зміну предмету позову та відклав підготовче засідання у справі на 18 березня 2025 року встановивши сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору в частині зміненого предмета позову.

За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою суду від 18.03.2025 постановлено підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 10.04.2025 року.

В судовому засіданні 10.04.2025 оголошувалася перерва до 09.05.2025 у зв`язку з заявленим представником позивача клопотанням для надання можливості надати суду додаткові докази на підтвердження заявлених у справі позовних вимог.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з визначених у позовній заяві підстав.

Відповідачі у справі не скористалися правом заперечити проти заявлених у справі позовних вимог, їх представники в судові засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.

Так, відповідач 1 повідомлявся про розгляд справи у встановленому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року порядку шляхом надання судового доручення Господарського суду Закарпатської області про вручення документів відповідачеві, яке було виконано Окружним судом м. Санкт-Галлен та вручено 16 жовтня 2024 року ухвалу про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ».

Окрім того, про неодноразові відкладення підготовчого засідання, закриття підготовчого провадження і призначення розгляду справи по суті та про оголошення перерви відповідач 1 повідомлявся судом шляхом безпосереднього надіслання копій ухвал суду за встановленою юридичною адресою Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG) (CHE-115.418.544, Швейцарська конфедерація, 9001, м. Санкт-Галлен, Постштрассе, 17) та, зокрема, ухвалу суду від 10.04.2025 про оголошення перерви в судовому засіданні до 09.05.2025 відповідачем 1 отримано 28.04.2025, що підтверджується відомостями з веб-сайту оператора поштового зв`язку про відстеження міжнародного рекомендованого відправлення за трек-номером RM060887177UA.

В той же час, Акціонерне товариство «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» своїм правом на подання відзиву на позов не скористалося, явку повноважних представників до судових засідань не забезпечило, жодних заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило.

В аспекті належного повідомлення відповідача 2 про розгляд справи суд враховує, що відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво за поштовими переказами з російською федерацією та Республікою Білорусь; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами Російської Федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Міністерство юстиції України листом № 91935//12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст. 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист № 71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

Станом на час розгляду справи в суду відсутня інформація про відновлення поштового зв`язку з російською федерацією, у зв`язку з чим надіслання судом доручення безпосередньо до Міністерства юстиції означеної федерації є неможливим, а неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу 2 копій процесуальних документів в цій справі фактично зумовлено агресивними воєнними діями держави резидентом якої є відповідач 2 у справі.

З урахуванням наведених обставин, Господарським судом Закарпатської області в ухвалі про відкриття провадження у цій справі від 27.05.2025 постановлено здійснити офіційне оприлюднення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про повідомлення відповідача 2 Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів про відкриття провадження, дату та час проведення підготовчого засідання у справі № 907/403/24 (п. 11 резолютивної частини ухвали) та протягом розгляду цієї справи, зокрема 23.01.2025, 06.02.2025, 26.02.2025, 21.03.2025, 10.04.2025 в порядку ст. 122 ГПК України на офіційному веб-сайті судової влади України опубліковано оголошення про виклик відповідача в підготовчі та судові засідання, в тому числі й в судове засідання 09.05.2025, а відтак, суд констатує, що ним вжито всіх адекватних, розумних та можливих заходів з метою належного повідомлення відповідача 2 про розгляд даної справи.

В той же час, Південно-Західне акціонерне товариство трубопровідного транспорту нафтопродуктів своїм правом на подання відзиву на позов не скористалося, явку повноважних представників до судових засідань не забезпечило, жодних заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило.

Відповідач 3 про відкриття провадження, неодноразові відкладення підготовчого засідання, закриття підготовчого провадження і призначення розгляду справи по суті та про оголошення перерви відповідач 1 повідомлявся шляхом надіслання ухвалу суду від 27.05.2024, 20.06.2024, 16.08.2024, 07.11.2024, 16.12.2024, 23.01.2025, 06.02.2025, 20.02.2025, 18.03.2025, 10.04.2025 до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 27.05.2024, 21.06.2024, 16.08.2024, 07.11.2024, 16.12.2024, 23.01.2025, 07.02.2025, 26.02.2025, 21.03.2025 та від 11.04.2025, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідач 3 мав достатньо часу та можливості надати свої заперечення з приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті, а його неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи та прийняття рішення з приводу ініційованого позивачем спору.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на ту обставину, що відповідно до ухвали суду від 10.04.2025 явка повноважних представників сторін в судовому засіданні не визнавалася обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів.

В порядку ст. 240 ГПК України скорочене рішення (вступна та резолютивна частини) проголошена судом в судовому засіданні 09.05.2025 року.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовуються тією обставиною, що спірний об`єкт нерухомого майна є частиною магістрального нафтопродуктопроводу, «Самара-Західний напрямок», який забезпечує його функціонування, а отже є державною власністю України, проте відповідачем 2 було безпідставно зареєстровано право власності на спірне майно, передано його у господарське відання відповідача 3, яким, в свою чергу, укладеного оспорюваний договір купівлі-продажу з відповідачем 1.

Вказані обставини, за позицією позивача, призвели до порушення прав і законних інтересів держави, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 04 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» та Акціонерним товариством «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1716 та №1717, визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на спірне майно та витребувати його від відповідача 1 у справі Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ».

Заперечення (відзив) відповідача.

Відповідачами не подано відзиву на позов в розумінні ст.ст. 165, 178 ГПК України.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

З матеріалів справи вбачається, що об`єкти нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», зокрема, в частині, що проходять територією України будувались та приймались в експлуатацію за часів СРСР, що підтверджується Актами їх введення в експлуатацію.

Так, 30 вересня 1965 року комісією призначеною наказом Держгазпрома СРСР від 30/Х-1964 р. за №843 і наказу від 21/VІ-1965 за №346 складено та підписано акт прийому в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта 123, траса №18-315,8 км., траса №8-25,077 км., траса №14-4,5 км. замовником будівництва якого було Львівське відділення дирекції будівництва газопроводів Держгазпрома СРСР.

30 вересня 1965 року комісією призначеною наказом Державного виробничого комітету з газової промисловості СРСР №514 від 13.09.1965 р. складено та підписано акт прийому в експлуатацію лінійної частини об`єкта 242 від 167 км до 614 км.

31 травня 1966 року комісією призначеною наказом Державного виробничого комітету з газової промисловості СРСР №543 від 21 вересня 1965 року і доповненню до наказу по Міністерству газової промисловості СРСР « 267 від 05.04.1966 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію майданчика З-Р об`єкта №242, яке здійснювалось на підставі постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-337 від 18.06.1958 року.

03 січня 1967 року заступником Міністра газової промисловості затверджено акт здачі-прийому робіт по спорудженню зв`язку, а саме кабельної магістралі об`єкта №123 від 137 км. до 301 км., кабелів зв`язку між майданчиками 1/1, 1/2, 1/3, 1/5 протяжністю 15,8 км.

30 травня 1967 року державною прийомною комісією призначеною наказом №733 від 18.11.1966 по Міністерству газової промисловості СРСР складено та підписано акт прийняття в експлуатацію будівництво об`єкта 243 траса №1 ділянка 0-54 км., яке здійснювалось на підставі проектного завдання затвердженого наказом Міністра газової промисловості СРСР від 12.10.1964 року

05 січня 1968 року державною прийомною комісією призначеною наказом №592 від 14.12.1967 р. по Міністерству газової промисловості СРСР складено та підписано акт прийняття в експлуатацію будівництва траси №ІІ об`єкта 123, яке здійснювалось на підставі постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.07.1958 р. №787-377.

28 червня 1968 року державною прийомною комісією призначеною наказом Мінгазпрому СРСР за №304 від 03.07.1967 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва майданчика 5-С об`єкта №242.

29 вересня 1969 року державною прийомною комісією призначеною наказом Мінгазпрому СРСР за №297 орг. від 17.12.1967 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва майданчика 4-Ч об`єкта №242.

08 серпня 1968 року комісією діючої на підставі наказу Міністра газової промисловості СРСР №31 від 20.10.1965 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію відводів від кабельної магістралі зв`язку об`єкта 123 протяжністю 149,88 км.

26 грудня 1969 року державною прийомною комісією призначеною наказом Мінгазпром СРСР за №304 від 03.06.1967 і №147-орг від 27.06.1965 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва майданчика 5-С об`єкта №242 ІІ черга.

30 грудня 1971 року державною комісією призначеною розпорядженням Радою Міністрів РРСФСР від 09.07.1970 р. за №1317-р і від 03.12.1971 за №2448-р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію майданчика 2/1 з резервуарним парком і насосною станцією, відводів №13, 15 і 16 від магістрального трубопроводу, міжмайданчиковою телефонною лінією зв`язку другого комплексу з вузлом зв`язку на майданчику 2/3, лінії зв`язку по трасі №1 і на ділянці обслуговування підсилювального пункту №42 об`єкта №123 Головнафтопостачання РРФСР.

28 червня 1972 року державною комісією призначеною розпорядженням Радою Міністрів РРФСР від 07.01.1971 №33-Р складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво наливної станції в м. Новоград-Волинський.

30 вересня 1974 року прийомною комісією призначеною наказом в.о. начальника Південно-західного управління магістральних продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР за №107 від 07.08.1974 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво складу для зберігання пересувних насосних установок на майданчику 5-С.

19 грудня 1974 року державною комісією призначеною розпорядженням Радою Міністрів РРФСР від 06.12.1973 р. за №1967-р складено та підписано акт прийняття в експлуатацію пускового комплексу №1 об`єкта 243 Головнафтопостачання РРФСР яке здійснювалось у відповідності з постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-377 від 18 липня 1985 року і №767-329 від 18 серпня 1961 року.

26 червня 1975 року державною комісією призначеною розпорядженням Радою Міністрів РРФСР від 06.12.1973 р. за №1967 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію пускового комплексу №2 об`єкта 243 Головнафтопостачання РРФСР яке здійснювалось у відповідності з постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-377 від 18 липня 1985 року і №767-329 від 18 серпня 1961 року.

01 серпня 1975 року державною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР від 29.11.1974 р. за №170 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію відвід від траси магістрального продуктопровода об`єкта 242 до нафтобази «Я» яке здійснено на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 01.03.1961.

17 грудня 1975 року прийомною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР від 09.06.1975 р. за №75 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва арочного складу №2 на майданчику 5-С.

26 грудня 1975 року прийомною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР від 01.08.1975 р. за №101 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію вузла підключення траси №16 до трубопровода 820 мм по збільшенню продуктивності об`єкта 243 Головнафтопостачання РРФСР.

29 грудня 1975 року державною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР №134 від 29.09.1975 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва лупінга по будівництву «Збільшення продуктивності об`єкта 243».

26 січня 1976 року державною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР №43 від 29.04.1975 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта диспетчерського пункту Прикарпатського районного управління магістральних продуктопроводів, яке здійснено на підставі рішення виконкому Рівненської міської ради від 13.05.1971 р. за №580.

30 листопада 1976 року державною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів від 29/ІХ-1975 р. №135 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію траси №6 об`єкта 243, яке здійснювалось у відповідності з постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-377 від 18 липня 1985 року і №767-329 від 18 серпня 1961 року.

09 грудня 1976 року прийомною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР за №126 від 03.11.1976 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва аварійно-ремонтного пункту на майданчику 5-С.

20 грудня 1976 року прийомною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР за №127 від 03.11.1976 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва арочного складу на майданчику 1/4 об`єкта 243.

24 грудня 1976 року державною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістрального продуктопроводів від 12.12.1975 р. за №177 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва комплексу споруд майданчика 1/4 об`єкта 243, яке здійснювалось у відповідності з постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-377 від 18 липня 1985 року і №767-329 від 18 серпня 1961 року.

29 червня 1977 року державною прийомною комісією призначеною розпорядженням Ради Міністрів РРФСР від 14.10.1976 р. за №1674-Г складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва пускового комплексу №4 об`єкта 243, яке здійснювалось у відповідності з постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-377 від 18 липня 1985 року і №767-329 від 18 серпня 1961 року.

26 вересня 1977 року державною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів №90 від 24.06.1977 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво траси «В» об`єкта №243, яке здійснювалось на підставі доручення Ради Міністрів СРСР від 07.10.1976 року №ПП-232.

31 серпня 1978 року державною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів №52 від 31.03.1976 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво траси №15 об`єкта 243, яке здійснювалось у відповідності з постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №785-377 від 18 липня 1985 року і №767-329 від 18 серпня 1961 року.

28 грудня 1978 року державною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів №50 від 31.03.1978 р. складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво переходу річки «Д» траси №1 об`єкта №243 на 196 км.

29 вересня 1979 року державною прийомною комісією складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво об`єкта нафтопродуктопровід до РВС- 2000 м2 на нафтобазу Новоград-Волинський.

25 червня 1980 року державною прийомною комісією призначеною наказом начальника Південно-західного управління магістрального продуктопроводів Головнафтопостачання РРФСР від 15.11.1979 №172 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта по майданчику І-К.

30 липня 1981 року державною прийомною комісією призначеною розпорядженням Ради Міністрів РРФСР від 26.06.1961 №1041-Р складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта траси 1/»А» об`єкта 243.

29 вересня 1982 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістрального продуктопроводів №151 від 04.12.1981 року складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершене будівництво підключення на 117 км. траси №1 об`єкта 243.

10 жовтня 1982 року державною прийомною комісією призначеною розпорядженням Ради Міністрів РРФСР від 26.06.1981 р. №1041-Р складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта траси 19 об`єкта 243.

30 січня 1987 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістрального продуктопроводів від 22.11.1985 р. за №385 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва ділянки ОУП «К» - ОУП « 5С» магістрального зв`язку об`єктів 123-242.

25 березня 1987 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістрального продуктопроводів від 25.03.1987 р. за №418 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта ВЛ-110 кв К2-ЛІ об`єкта 243.

12 червня 1987 року державною прийомною комісією призначеною наказом начальника Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктопроводів від 05.06.1987 р. №74 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва швидкомонтованого притулку на 100 чоловік в м. Рівне по вул. Котляревського.

30 листопада 1987 року державною прийомною комісією призначеною наказами Держкомнафтопродукту СРСР від 30.06.1987 р. №229 і від 22.10.1987 р. №298 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта 243 майданчика 2/1 (в об`ємі пускового комплексу) Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту СРСР (Державний комітет СРСР із забезпечення нафтопродуктами), яке здійснювалось на підставі постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №765-377 від 18.07.1958 року.

30 грудня 1987 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту СРСР від 15.12.1987 року №431 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва майстерні на майданчику 1/4 об`єкта 243.

30 вересня 1988 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту СРСР від 15.08.1988 р. за №1880 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеної автоматизації наливної насосної на майданчику Новоград-Волинський.

08 грудня 1988 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту СРСР від 11.11.1988 за №357 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта побутові приміщення ЗРУП-50 (нове будівництво) за адресою: майданчик 1/4 і 2/5 об`єкту 243.

22 грудня 1988 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту СРСР складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного приміщення для монтажу установки УНТ-65 на НП Новоград-Волинський.

15 грудня 1989 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту РРФСР від 30.11.1989 р. №334 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта Бригадний будинок на майданчику «И».

28 травня 1990 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту РРФСР від 01.02.1990 р. за №260 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта блочної котельні на наливній станції «Новоград-Волинський».

27 березня 1991 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту РРФСР від 19.12.1991 року №333 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершену реконструкцію нафтопродуктопровода на ділянці 40,2-49 км траси 16 об`єкта 243.

23 липня 1991 року державною прийомною комісією призначеною наказом Південно-західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту РРФСР від 17.12.1990 р. за №332 складено та підписано акт прийняття в експлуатацію завершеного будівництва об`єкта реконструкції нафтопродуктопроводу на ділянці 42, км 673-677,2.

Наказом начальника головного управління по транспорту і постачанню нафтою та нафтопродуктами при Раді Міністрів РРФСР від 03.04.1970 № 48а створено Прикарпатське районне управління магістральних продуктопроводів з місцезнаходженням у м. Луцьку на базі дільниць Південно-Західного управління магістральних продуктопроводів Головнафтопостачу РРФСР.

Наказом начальника головного управління по транспорту і постачанню нафтою та нафтопродуктами при Раді Міністрів РРФСР від 05.08.1970 № 94 місцезнаходження Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктопроводів перенесено до м. Рівне.

Відповідно до наказу Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів від 14 вересня 1988 № 294 «Про перейменування районних підприємств магістральних нафтопродуктопроводів і їх підрозділів» вбачається, згідно з наказом Президії Верховної Ради СРСР від 29 грудня 1987 року «Про скасування союзно-республіканського Державного комітету СРСР по забезпеченню нафтопродуктами» Рада Міністрів СРСР постановою від 12 лютого 1988 року № 193 «Про передачу об`єднань, підприємств і організацій скасованого Державного комітету СРСР із забезпечення нафтопродуктами до відання відповідного Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами» передала за станом на 1 січня 1988 року до відання Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами - Південно-Західне підприємство магістральних нафтопродуктопроводів з всіма підлеглими організаціями, зокрема, Прикарпатське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів, місто Рівне (Українська РСР).

Відповідно до ст. 21 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік «Про власність СРСР» у загальносоюзній власності перебувають майно органів влади і управління Союзу PCP, магістральний трубопровідний транспорт, Єдина енергетична система СРСР, космічні системи і загальносоюзні системи зв`язку та інформації, майно Збройних Сил СРСР, прикордонних, внутрішніх і залізничних військ, оборонні об`єкти, кошти союзного бюджету, Державний банк СРСР та інші банки Союзу PCP і загальносоюзні резервні, страхові та інші фонди.

Декларацією про державний суверенітет України від 16.07.1990 проголошено державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежності і рівності у зовнішніх зносинах. Зазначеною Декларацією також проголошено, що земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, які знаходяться на території Української PCP, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний та науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю народу, матеріальною базою суверенітету Республіки, і використовується з метою забезпечення матеріальних і духовних потреб її громадян.

Згідно з пунктами 1, 2 постанови Верховної ради Української PCP від 06.06.1991 № 1165-ХІІ «Про перехід до юрисдикції Української PCP державних підприємств і організацій союзного підпорядкування, розташованих на території республіки», державні підприємства і організації союзного підпорядкування, розташовані на території республіки, переходять до юрисдикції Української PCP. Кабінету Міністрів Української PCP доручено затвердити Положення про порядок переходу в юрисдикцію Української PCP підприємств і організацій союзного підпорядкування, розташованих на території республіки; не мають юридичної сили, і не підлягають виконанню законодавчі акти та рішення союзних органів щодо власності об`єктів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, які прийняті без узгодження з найвищими органами державної влади і управління Української PCP.

Статтею 4 Закону Української PCP «Про економічну самостійність Української PCP» від 3 серпня 1990 року №142-ХИ передбачено, що основу економічної самостійності Української PCP утворює власність її народу на національне багатство. Власністю народу України є земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території Української PCP, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний, науковий і технічний потенціал, розташований на території республіки; до власності народу України належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві, сільському господарстві, транспорті, зв`язку, банки, кредитні установи, майно торгових, комунальних та інших підприємств, а також житловий фонд та інше майно на території України; порядок створення і функціонування на території України нових об`єктів власності радянських республік, інших держав, міжнародних організацій, іноземних юридичних осіб і громадян визначається законодавством Української PCP; власність в Українській PCP виступає в таких формах; державна; колективна; індивідуальна (особиста і приватна трудова власність) та інші, передбачені Законом форми власності; відносини власності встановлюються і регулюються на підставі законодавства Української PCP. Українська PCP гарантує рівноправність всіх форм власності. Право власності охороняється законом.

Постановою Верховної Ради Української PCP «Про захист суверенних прав власності Української PCP» від 29.11.1990 № 506-ХІІ введено мораторій на території Республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна. Постанова втратила чинність з дня затвердження Постановою Верховної Ради України Державної програми приватизації.

Постановою Верховної Ради Української PCP «Про проголошення незалежності України» 24.08.1991 Україну проголошено незалежною демократичною державою. З моменту проголошення незалежності чинним на території є тільки Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства Республіки.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 №1452- XII «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розміщенні на території України з прийняттям цього Указу перейшли у державну власність України.

Позивач стверджує, що право загальносоюзної власності СРСР на частину нафтопродуктопроводів «Самара - Західний напрямок», що проходять по території України, не передавалось у встановленому законом порядку будь-яким органам або організаціям незалежно від форм власності у їх власність та вказане майно станом на 24.08.1991 року не перебувало у власності Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів відповідного Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами, а тому будь-які нормативні акти, якими б передбачалося вибуття частини нафтопродуктопроводу Самара - Західний напрямок, що проходить по території України, із загальносоюзної власності держави СРСР, і в подальшому з державної власності України, відсутні.

Згідно з наказом Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів Концерну «Роснафтопродукт» від 27.11.1992 №293, структурному підрозділу Південно-Західного підприємства магістральних, нафтопродуктопроводів - Прикарпатському районному управлінню магістральних нафтопродуктопроводів з місцезнаходженням, місто Рівне (Україна), присвоєно статус Дочірнього підприємства, яке перейменовано в Прикарпатське управління «Прикарпаттранснафтопродукт» без зміни функцій та його структурних підрозділів.

Розпорядженням голови Рівненської міської адміністрації від 22.02.93 р. №169 зареєстровано Статут Прикарпатського управління «Прикарпаттранснафтопродукт» Дочірнього підприємства Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктів концерну «Роснафтопродукт».

Правонаступником Прикарпатського управління «Прикарпаттранснафтопродукт» стало Дочірнє Підприємство «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктів, Статут якого зареєстровано розпорядженням міського голови м. Рівне від 23.11.2001 № 2790-р з розташуванням у місті Рівному, яке у подальшому реорганізоване у Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс».

Вказані докази та обставини справи, за позицією позивача, дають підстави виснувати, що ТОВ «Прикарпатзахідтранс» безпідставно заволоділо державним майном - об`єктами нафтопродуктопроводу Самара-Західний напрямок, які проходять територією України, зареєструвало право власності на окремі об`єкти нерухомого майна, які забезпечують функціонування вказаного нафтопродуктопроводу та, в подальшому відчужило вказані об`єкти на користь Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ».

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 26 червня 2023 року у справі №906/513/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 31 січня 2024 року частково задоволено позовні вимоги Фонду державного майна України до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» та Південно-Західного Акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів, визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на нерухоме майно, що складає частину технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок» відповідно до зазначених в резолютивній частині рішення складових частин комплексу.

Водночас, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна /комплекс будівель/, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вулиця Зарічна, будинок 1 (реєстраційний номер об`єкту 240), у т.ч.: промблок, А, загальною площею 238,8 кв. м; підпірна насосна, Б, загальною площею 1 178,6 кв. м.; магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 кв. м; камера регулятора тиску № 1, Г, загальною площею 19,7 кв. м; камера регулятора тиску № 2, Д, загальною площею 17,1 кв. м; прохідна, Е, загальною площею 15 кв. м; водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 кв. м; насосна піногасіння, 3, загальною площею 50,9 кв. м; озонаторна, К, загальною площею 63,7 кв. м; насосна з операторною, Л, загальною площею 46,3 кв. м; блок вторинної очистки М, загальною площею 24,5 кв. м, технологічні колодязі 1-50, И; шлаконакопичувач, І; басейн допоміжного відстою II; буферні резервуари III, судами під час розгляду справи №906/513/21 було відмовлено оскільки право власності на вказане майно, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване за АТ «Інтернешнл Трейдінг Партнере АГ» на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2018 року.

Наведені обставини слугували підставою для звернення Фонду державного майна України з позовними вимогами у цій справі, предметом якого визначено визнання недійсним такого договору купівлі-продажу, визнання за державою права власності на означене спірне майно та його витребування від відповідача 1 у справі (з урахуванням заяви про зміну предмета позову).

Так, згідно з долученою до позовної заяви Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 20.12.2023 за №359289511 комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вулиця Зарічна, будинок 1 (реєстраційний номер об 'єкта 240) зареєстрований на праві власності за Акціонерним товариством «Інтернешнл Трейдінг Партнере АГ» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.10.2018 індексний номер 43349807), підстава реєстрації права власності договір купівлі-продажу від 04.10.2018 року.

Окрім того, з означеної Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 20.12.2023 за №359289511 вбачається, що 02.08.2018 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» було зареєстровано право господарського відання на спірне нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.08.2018, індексний номер 42433631) із зазначенням особи власника Південно-Західне акціонерне товариство трубопровідного транспорту нафтопродуктів та підстави реєстрації права господарського відання рішення про закріплення нерухомого майна на праві господарського відання від 21.08.2017 за №03.

З матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс», як Продавцем (на праві повного господарського відання) та Акціонерним товариством «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG), як Покупцем укладено Договір купівлі-продажу (надалі Оспорюваний договір), за змістом п.п. 3, 4 якого Продавець передає у власність Покупця об`єкт нерухомого майна комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вулиця Зарічна, будинок 1 (реєстраційний номер об`єкта 240).

У пункті 4 Оспорюваного договору, серед іншого, визначено, що право власності на комплекс будівель належить Південно-Західному акціонерному товариству трубопровідного транспорту нафтопродуктів на підставі Дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області 19.04.2018 за №12, взамін втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 25.06.2009 виконкомом Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області на підставі рішення виконавчого комітету від 15.06.2009 за №32.

Вказаний Оспорюваний договір посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1716 та №1717.

В пункті 5 Оспорюваного договору визначено перелік об`єкта нерухомого майна, а саме:

- промблок, А, загальною площею 238,8 м.кв.;

- підпірна насосна, Б, загальною площею 1178,6 м.кв.;

- магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 м.кв.;

- камера регулятора тиску №1, Г, загальною площею 19,7 м.кв.;

- камера регулятора тиску №2, Д, загальною площею 17,1 м.кв.;

- прохідна, Е, загальною площею 15 м.кв.;

- водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 м.кв.;

- насосна піногасіння, З, загальною площею 50,9 м.кв.;

- озонаторна, К, загальною площею 63,7 м.кв.;

- насосна з операторною, Л, загальною площею 46,3 м.кв.;

- блок вторинної очистки, М, загальною площею 24,5 м.кв.;

- технологічні колодязі 1-50, И;

- шлаконакопичувач, І;

- басейн допоміжного відстою ІІ;

- буферні резервуари ІІІ.

Крім того, з Акту спільної інвентаризації майна, переданого АТ «Укртранснафта» на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 23.02.2021 №*4910*50300516*1*1*, за участю представників АТ «Укртранснафта» та ТОВ «Прикарпатзахідтранс» від 12.03.2021 вбачається, що спірний комплекс будівель (платформа 2/1) складається також з технологічних об`єктів, що необхідні для забезпечення експлуатації самого об`єкта:

- резервуари пожежного запасу води (підземний залізобетонний резервуар);

- об`єкт «Б»- технологічний трубопровід (бетонне підземне приміщення);

- об`єкт «А»- підземні стальні резервуари.

Позивач стверджує, що реєстрація нерухомого майна, що складає частину технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопроводу «Самара-Західний напрямок» за Дочірнім підприємством «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктів (в подальшому зі зміненою організаційно-правовою формою на ТОВ «Прикарпатзахідтранс»), відчуження спірного нерухомого майна на користь Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнере АГ» здійснено з порушенням національного законодавства, а відтак, оскільки нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок» є магістральним нафтопродуктопроводом, частина якого проходить територією України, така частина є державною власністю України, що й слугувало підставою заявлених у цій справі позовних вимог.

Також, судом встановлено, що питання щодо визнання права власності на частини нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України загальною довжиною 1 433 км. та витребування частини нафтопродуктопроводів, що проходять по території України з володіння відповідача та передання їх Фонду державного майна України було предметом розгляду у справі №14/312 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ДП «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного ВАТ трубопровідного транспорту нафтопродуктів Російської акціонерної компанії «Транснафтопродукт».

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 зазначений позов було задоволено та визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на частини нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км; витребувано частини нафтопродуктопроводів Самара-Західний напрямок та Грозний-Армавір-Трудова, що проходять по території України, загальною довжиною 1433 км, з володіння ДП «Прикарпатзахідтранс» та передано їх Фонду державного майна України.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2014 рішення місцевого господарського суду від 22.03.2011 скасовано, провадження у справі №14/312 припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.08.2014 постанову Рівненського апеляційного господарського від 25.04.2014 скасовано з передачею справи до цього ж суду апеляційної інстанції для апеляційного перегляду рішення Господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 по суті.

При повторному апеляційному перегляді, постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 рішення Господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2015 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 залишено без змін.

30.03.2015 ДП «Прикарпатзахідтранс» звернулось до Господарського суду Рівненської області із заявою про перегляд рішення Господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 за нововиявленими обставинами.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.04.2015 у справі №14/312, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.06.2015, заяву ДП «Прикарпатзахідтранс» про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 задоволено. Рішення Господарського суду Рівненської області від 22.03.2011 скасовано та призначено розгляд справи в судовому засіданні.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 30.08.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 рішення Господарського суду Рівненської області від 30.08.2017 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 30.05.2018 касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.12.2017 та рішення Господарського суду Рівненської області від 30.08.2017 у справі № 14/312 залишено без змін.

24 червня 2024 року до Господарського суду Рівненської області від заступника Генерального прокурора України надійшла заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у справі № 14/312.

За результатами перегляду судового рішення у справі №14/312 за нововиявленими обставинами рішенням Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року у справі №14/312, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07 квітня 2025 року позов заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» задоволено частково; визнано право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на частину нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, загальною довжиною 1 041 км та витребувано частину нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, загальною довжиною 1041 км з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на користь Фонду державного майна України.

Тобто, у справі №14/312 розглядалися вимоги, які стосувалися частини об`єктів нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», яка проходить територією України, без ідентифікації будь-яких ознак такого нафтопродуктопроводу, а підставою перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення у справі №14/132 був встановлений вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.04.2024 року у справі № 991/8131/21 факт надання завідомо неправильного висновку інженерно-технічної судової експертизи від 20.03.2017 року.

В той же час, відповідно до долученого до матеріалів цієї справи висновку експертів від 04.02.2021 № 6567/20-42/6568/6569/20-43, складеного судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000752, нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок» у частині, що проходить територією України, враховуючи: його розташування на території України, технічні характеристики і призначення; положення статті 1 Закону України «Про нафту і газ», відповідно до якої транзит нафти, газу та продуктів їх переробки трубопроводами через територію України між прикордонними пунктами приймання-здавання з території інших держав для споживачів за межами України відбувається виключно магістральними трубопроводами, відповідно до класифікації трубопровідного транспорту в системі трубопровідного транспорту України, наведеної у статті 2 Закону України «Про трубопровідний транспорт» та пункті 1.3 Інструкції про умови і правила провадження підприємницької діяльності (ліцензійні умови) з ремонту та експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту нафтогазового комплексу України та контроль за їх дотриманням, відноситься до магістрального трубопровідного транспорту.

Крім того, у висновку експертів від 04.02.2021 № 6567/20-42/6568/6569/20-43 зазначено, що висновок інженерно-технічної судової експертизи від 20.03.2017 року в частині, що нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок» не є магістральним трубопроводом, а є лише об`єктом магістрального трубопровідного транспорту, а його частина, що проходить територією України є новим об`єктом, - документально не підтверджується.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як передбачено ч.1 ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ГПК України).

Відповідно до п.4 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою ВР України від 07.07.1992 (яке втратило чинність після прийняття Закону України «Про Фонд державного майна України» від 09.12.2011 №4107-VI), основним завданням Фонду є, зокрема, захист майнових прав України на її території та за кордоном.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» від 09.12.2011 №4107-VI Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд проводить аналіз використання державного майна у випадках, визначених законодавством; представляє відповідно до законодавства інтереси України з питань визнання прав і регулювання відносин власності та використання державного майна, визначає право власності держави на розташоване на території України майно, майнові права та інші активи підприємств, установ та організацій колишнього союзного підпорядкування, які під час утворення господарських товариств передаються до їх статутного капіталу.

Статтею 11 Конституції (Основного Закону) Української Радянської Соціалістичної республіки встановлено, що державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. У виключній власності держави є: земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Згідно зі статтею 13 Конституції Союзу Радянських соціалістичних Республік державною власністю є загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, країв, областей та інших адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Стаття 87 Цивільного кодексу Української PCP передбачає, що соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; колгоспно-кооперативна власність; власність профспілкових та інших громадських організацій. Держава охороняє соціалістичну власність і створює умови для її примноження. Ніхто не має права використовувати соціалістичну власність з метою особистої наживи та в інших корисливих цілях.

Статтею 89 Цивільного кодексу УРСР визначено, що державна власність - основна форма соціалістичної власності. Держава є власником всього державного майна.

Відповідно ч. 1 ст. 19 Закону СРСР «Про власність в СРСР» до державної власності належать загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, власність адміністративно-територіальних утворень (комунальна власність). Розпорядження й управління державним майном здійснюють від імені народу (населення адміністративно-територіального утворення) відповідні Ради народних депутатів та уповноважені ними державні органи.

Згідно з ч.2 ст.19 Закону СРСР «Про власність в СРСР» майно, яке створюється або придбається за рахунок бюджетних чи інших коштів Союзу РСР, союзної республіки, автономної республіки, автономної області, автономного округу,

адміністративно-територіального утворення або коштів підприємств, організацій, установ, що перебувають у їхньому віданні, належить відповідно до загальносоюзної власності, власності союзної республіки, автономної республіки, автономної області, автономного округу або власності адміністративно-територіального утворення.

Відповідно до пункту 13 статті 97 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки (1978 року), до виключного відання Верховної Ради України належить, зокрема, здійснення законодавчого регулювання відносин власності, підприємницької діяльності, соціального і культурного розвитку, державної митної, науково-технічної політики, бюджетної і кредитно-фінансової систем, оподаткування, державної політики оплати праці і ціноутворення, охорони навколишнього середовища використання і відтворення природних ресурсів України, інших відносин, які потребують законодавчого врегулювання.

До 1987 року нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок, побудований як стратегічний об`єкт у 1957-1968 роках, входив до системи Державного комітету СРСР із забезпечення нафтопродуктами.

Відповідно до Актів введення в експлуатацію об`єкти трубопроводу будувались та приймались в експлуатацію за часів СРСР.

Наказом начальника головного управління по транспорту і постачанню нафтою та нафтопродуктами при Раді Міністрів РРФСР від 03.04.1970 №48а створено Прикарпатське районне управління магістральних продуктопроводів з місцезнаходженням у м. Луцьку на базі дільниць Південно-Західного управління магістральних продуктопроводів Головнафтопостачу РРФСР.

Наказом начальника головного управління по транспорту і постачанню нафтою та нафтопродуктами при Раді Міністрів РРФСР від 05.08.1970 №94 місцезнаходження Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктопроводів перенесено до м. Рівне.

Згідно з наказом Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів від 14.10.1988 № 294 «Про перейменування районних підприємства магістральних нафтопродуктопроводів і їх підрозділів» вбачається, що відповідно до наказу Президії Верховної Ради СРСР від 29.12.1987 «Про скасування союзно-республіканського Державного комітету СРСР по забезпеченню нафтопродуктами» Рада Міністрів СРСР постановою від 12.02.1988 №193 «Про передачу об`єднань, підприємств і організацій скасованого Державного комітету СРСР по забезпеченню нафтопродуктами в відання відповідного Державного комітету РРФСР» передала за станом на 01.01.1988 до відання Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами - Південно-Західне підприємство магістральних нафтопродуктопроводів з всіма підлеглими організаціями, зокрема, Прикарпатське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів, місто Рівне (Українська РСР), в тому числі, нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок (листи Державного комітету РРФСР по забезпеченню нафтопродуктами від 17.02.1988 № 8-ю та від 20.05.1994 №01-1/690 Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів).

Відповідно до ст. 21 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік «Про власність СРСР» у загальносоюзній власності перебувають майно органів влади і управління Союзу PCP, магістральний трубопровідний транспорт, Єдина енергетична система СРСР, космічні системи і загальносоюзні системи зв`язку та інформації, майно Збройних Сил СРСР, прикордонних, внутрішніх і залізничних військ, оборонні об`єкти, кошти союзного бюджету, Державний банк СРСР та інші банки Союзу PCP і загальносоюзні резервні, страхові та інші фонди.

На базі Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктів - структурної одиниці Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктів концерну «Роснафтопродукт» створено Прикарпатське управління «Прикарпаттранснафтопродукт», що зареєстроване розпорядженням голови Рівненської міської адміністрації від 22.02.1993 № 169.

Правонаступником Прикарпатського управління «Прикарпаттранснафтопродукт» стало Дочірнє Підприємство «Прикарпатзахідтранс» (у подальшому реорганізоване у Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс»), зареєстроване розпорядженням міського голови міста Рівне від 23.11.2001 № 2790-р та розташоване у місті Рівному.

Декларацією про державний суверенітет України від 16.07.1990 проголошено державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежності і рівності у зовнішніх зносинах. Зазначеною Декларацією також проголошено, що земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, які знаходяться на території Української PCP, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний та науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю народу, матеріальною базою суверенітету Республіки, і використовується з метою забезпечення матеріальних і духовних потреб її громадян.

Згідно з пунктами 1, 2 постанови Верховної ради Української PCP від 06.06.1991 № 1165-ХІІ «Про перехід до юрисдикції Української PCP державних підприємств і організацій союзного підпорядкування, розташованих на території республіки», державні підприємства і організації союзного підпорядкування, розташовані на території республіки, переходять до юрисдикції Української PCP. Кабінету Міністрів Української PCP доручено затвердити Положення про порядок переходу в юрисдикцію Української PCP підприємств і організацій союзного підпорядкування, розташованих на території республіки; не мають юридичної сили, і не підлягають виконанню законодавчі акти та рішення союзних органів щодо власності об`єктів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, які прийняті без узгодження з найвищими органами державної влади і управління Української PCP.

Статтею 4 Закону Української PCP «Про економічну самостійність Української PCP» від 3 серпня 1990 року №142-ХИ передбачено, що основу економічної самостійності Української PCP утворює власність її народу на національне багатство. Власністю народу України є земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території Української PCP, природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, весь економічний, науковий і технічний потенціал, розташований на території республіки; до власності народу України належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві, сільському господарстві, транспорті, зв`язку, банки, кредитні установи, майно торгових, комунальних та інших підприємств, а також житловий фонд та інше майно на території України; порядок створення і функціонування на території України нових об`єктів власності радянських республік, інших держав, міжнародних організацій, іноземних юридичних осіб і громадян визначається законодавством Української PCP; власність в Українській PCP виступає в таких формах; державна; колективна; індивідуальна (особиста і приватна трудова власність) та інші, передбачені Законом форми власності; відносини власності встановлюються і регулюються на підставі законодавства Української PCP. Українська PCP гарантує рівноправність всіх форм власності. Право власності охороняється законом.

Постановою Верховної Ради Української PCP «Про захист суверенних прав власності Української PCP» від 29.11.1990 № 506-ХІІ введено мораторій на території Республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна. Постанова втратила чинність з дня затвердження Постановою Верховної Ради України Державної програми приватизації.

Постановою Верховної Ради Української PCP «Про проголошення незалежності України» 24.08.1991 Україну проголошено незалежною демократичною державою. З моменту проголошення незалежності чинним на території є тільки Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства Республіки.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 №1452- XII «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України у власність держави» підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розміщенні на території України з прийняттям цього Указу перейшли у державну власність України.

Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування є державною власністю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» доручено Кабінету Міністрів України в основному до 01.10.1991 забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організацій до відання органів державного управління. Повністю закінчити вказану роботу до 01.12.1991. Майно цих підприємств передати Фонду державного майна. Дію статті 2 зупинено Декретом Кабінету Міністрів України від 15.12.1992 № 8-92 щодо повноважень Фонду державного майна України, крім його повноважень як орендодавця.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» визнано недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української PCP від 29.11.1990. Рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди (прийняті чи вчинені на підставі законодавства СРСР) щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу PCP після прийняття постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними (стаття 4 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991 № 1540-ХІІ).

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.1991 № 227 «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» визначено, що організацію роботи з переходу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, до відання органів державного управління України покладається на Урядову комісію, створену розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.09.1991 № 237, Фонд державного майна України та органи державного управління України, до відання яких переходять зазначені підприємства.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.1991 № 227 «Про заходи щодо виконання Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» передбачено, що після узгодження організаційних питань органи державного управління України видають акти про перехід до їх відання підприємств, установ та організацій, які надсилають до Фонду державного майна, Міністерства економіки, Міністерства фінансів та Міністерства статистики України. В додатку до зазначеної постанови визначено перелік міністерств і відомств України, до відання яких переходять підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України. Також зазначено, що підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, які розташовані на території України і не охоплені цим додатком, звертаються до Урядової комісії.

Отже, зазначеними нормативно-правовими актами передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, тобто, право державної власності на нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок, що проходить по території України врегульовано законом і виникло в силу правонаступництва держави Україна.

Відповідно до наказу Південно-Західного управління магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту РРСФР від 10.03.1992 № 47а «Про перейменування районних управлінь магістральних нафтопродуктопроводів у складі Південно-Західного об`єднання магістральних нафтопродуктопроводів і реорганізацію їх структурних підрозділів» Прикарпатське районне управління перейменовано в Прикарпатську філію Південно-Західного об`єднання магістральних нафтопродуктопроводів.

Згідно з наказом Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів Концерну «Роснафтопродукт» від 27.11.1992 № 293, структурному підрозділу Південно-Західного-підприємства магістральних, нафтопродуктопроводів - Прикарпатському районному управлінню магістральних нафтопродуктопроводів з місцезнаходженням, місто Рівне, Україна, присвоєно статус Дочірнього підприємства, яке перейменовано в Прикарпатське управління «Прикарпаттранснафтопродукт» без зміни функцій та його структурних підрозділів.

При цьому, майно Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктопроводів Державного комітету РРСФР до загальнодержавної власності не передавалось. Майно передано до відання Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктопроводів Державного комітету РРСФР із забезпечення нафтопродуктами - Південно-Західне підприємство магістральних нафтопродуктопроводів з всіма підлеглими йому організаціями.

Право загальносоюзної власності СРСР на частину нафтопродуктопроводу Самара-Західний напрямок, що проходить по території України, не передавалось у встановленому законом порядку будь-яким органам або організаціям незалежно від форм власності у їх власність.

Під час створення Прикарпатського районного управління магістральних продуктопроводів спірне майно не переходило у його власність, а залишалось у загальносоюзній власності держави СРСР.

Тобто, вказане майно станом на 24.08.1991 року не перебувало у власності Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів відповідного Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами, а тому відсутні будь-які нормативні акти, якими б передбачалося вибуття частини нафтопродуктопроводу Самара-Західний напрямок, що проходить по території України, із загальносоюзної власності держави СРСР, і в подальшому з державної власності України.

При цьому, суд враховує, що основною умовою для визначення статусу будь-якого об`єкта нерухомості підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно та обтяження таких прав, згідно з чинним законодавством, є державна реєстрація прав на нього.

Однак, будь-яких правовстановлюючих документів на спірний об`єкт відповідачами у даній справі не надано.

Наказ Президії Верховної Ради СРСР від 29.12.1987 «Про скасування союзно-республіканського Державного комітету СРСР із забезпечення нафтопродуктами», постанова Ради Міністрів СРСР від 12.02.1988 №193 »Про передачу об`єднань, підприємств і організацій скасованого Державного комітету СРСР із забезпечення нафтопродуктами до відання відповідного Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами», якою станом на 01.01.1988 передано до відання Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами - Південно-Західне підприємство магістральних нафтопродуктопроводів з всіма підлеглими йому організаціями, зокрема, Прикарпатське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів, місто Рівне, Українська РСР, в тому числі, нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок, не є правовстановлюючим документом, і не містять відомостей про передачу права власності на майно.

Враховуючи викладене, виходячи із статусу нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», цей об`єкт, як магістральний трубопровідний транспорт, належав до загальносоюзної власності СРСР і не міг відноситися до об`єктів права інших форм власності.

Між Україною та Російською Федерацією з метою врегулювання відносин власності була укладена Угода про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 15.01.93 року, яка ратифікована Україною 22.06.1993 року (далі Угода від 15.01.1993). Вказаною угодою (ст. 1) Сторони підтвердили перехід у їх власність відповідно до національного законодавства майна підприємств, установ, організацій, їх структурних одиниць та підрозділів колишнього союзного підпорядкування за територіальною ознакою.

Статтею 19 Угоди від 15.01.93 встановлено, що вона набуває чинності з дати обміну ратифікаційними грамотами. Україною зазначену Угоду ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 3313-ХІІ від 22.06.1993.

На підставі розпорядження президента Російської Федерації №723-рп від 08.03.1993 «Про регулювання відносин власності з державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав», російська сторона запропонувала тимчасово застосовувати положення вказаної Угоди у відносинах між Україною та Російською Федерацією.

Домовленість щодо тимчасового застосування Угоди від 15.01.1993 досягнута шляхом обміну нотами Міністерством закордонних справ російської федерації № 331 н/усс від 24.12.1993 та Міністерством закордонних справ України від 11.01.1994 року.

Згідно ст. 1 Угоди між Україною та Російською Федерацією про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності, сторони взаємно визнають таким, що існує відповідно до їх національного законодавства, перехід у їх власність майна, у тому числі фінансових ресурсів підприємств, установ, організацій, структурних одиниць та підрозділів підприємств, установ та організацій колишнього союзного підпорядкування, розташованих на територіях сторін, за винятком активів колишнього Союзу PCP, зазначених у договорі «Про правонаступництво у відношенні зовнішнього державного боргу і активів СРСР» від 04.12.1991.

Статтею 2 Угоди від 15.01.1993 сторони передбачили, що кожна зі сторін визнає права власності іншої сторони, її громадян та юридичних осіб по відношенню до розташованих на її території підприємств, установ, організацій та інших об`єктів (філії, долі, паї, акції та інше майно), які на 01.12.1990 перебували у віданні органів державного управління іншої сторони, а також були власністю інших юридичних та фізичних осіб, за винятком об`єктів, що збудовані з метою ліквідації наслідків форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 11 Угоди від 15.01.1993, сторони домовились, що правовий статус раніше створених підприємств, визнаних на основі цієї угоди власністю однієї сторони та розташованих на території іншої сторони, визначається у відповідності до законодавства сторони, на території якої знаходяться підприємства, та оформлюються протоколами між органами сторін, уповноваженими розпоряджатися державним майном.

Таким чином, вбачається, що Російська Федерація визнає право власності України щодо розташованих на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів, що перебували станом на 1 грудня 1990 року у віданні органів державного управління колишнього союзного підпорядкування. Правовий статус вказаних об`єктів, виходячи зі статті 11 Угоди, визначається на підставі протоколів, укладених між органами, уповноваженими розпоряджатися державним майном обох країн. Проте тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна колишнього союзного підпорядкування, розташованого на території України, таке майно є загальнодержавною власністю.

Постановою Верховної Ради України від 20.10.1994 року № 217/94-ВР «Про повноваження Фонду державного майна України щодо забезпечення виконання Угоди між Україною та Російською Федерацією, Україною та Республікою Білорусь про взаємне виконання прав та регулювання відносин власності» на Фонд державного майна України покладено функції, які відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності здійснюються органами, уповноваженими розпоряджатися державним майном.

Суд також приймає до уваги, що постановою від 18.02.2020 начальника відділу процесуального керівництва досудовими розслідуваннями Служби безпеки України та підтримання обвинувачення управління кримінальних проваджень Департаменту нагляду за спеціальними органами правопорядку Офісу Генерального прокурора Ущапівського Я.В. про призначення комісійної судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000752 від 03.11.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.3 ст.368 КК України, було призначено комісійну судово-будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

На вирішення вказаної судової експертизи поставлені питання:

1. «Чи є нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок магістральним трубопроводом (магістральним трубопровідним транспортом) в розумінні Закону України «Про трубопровідний транспорт»?»

2. «Чи підтверджується документально Висновок інженерно-технічної судової експертизи від 20.03.2017 Державного підприємства Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу , в частині відповіді на п. 8 (с. 140-141 Висновку), а саме те, що нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок є новим об`єктом?»

3. «Чи підтверджується документально Висновок інженерно-технічної судової експертизи від 20.03.2017 Державного підприємства Український державний науково-дослідний і проектний інститут азотної промисловості і продуктів органічного синтезу, в частині відповіді на п. 11 (с. 144 Висновку), а саме те, що нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок не є магістральним трубопроводом, а є лише об`єктом магістрального трубопровідного транспорту? «

За результатами комісійної судово-будівельно-технічної експертизи Київським науково - дослідним інститутом судових експертиз за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №0000752 зроблений висновок експертів від 04.02.2021 №6567/20-42/6568/6569/20-43 (далі - Висновок КНДІСЕ).

Так, у вказаному висновку встановлено, що трубопровід «Самара-Західний напрямок» в частині, що проходить територією України, призначений здійснювати: транзитні міждержавні поставки продуктів транспортування споживачам через територію України; поставки продуктів транспортування споживачам, розташованим на території України. За період 1992-2017 років, нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок», в частині прокладеної територією України, зазнав часткових змін у складі та технічних характеристиках його об`єктів за рахунок: списання окремих будівель і споруд, що входили до складу окремих об`єктів досліджуваного нафтопродуктопроводу; списання окремих відводів трас лінійної частини нафтопродуктопроводу; консервації (переведенню в УБС) окремих об`єктів або їх частин досліджуваного нафтопродуктопроводу; проведенню робіт по новому будівництву, капітальному ремонту, реконструкції та технічному переоснащенню окремих об`єктів або окремих будівель і споруд у складі існуючих об`єктів досліджуваного нафтопродуктопроводу. Таким чином, згідно з розділом 3 ДБН А.2.2-3-2014 [9.16] перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва (нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», в частині прокладеної територією України), що передбачала зміну його геометричних розмірів та технічних характеристик, внаслідок чого змінилися основні техніко-економічні показники та поліпшилися умови експлуатації, відноситься до робіт з реконструкції.

При цьому, експерти дійшли висновку, що нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок» в частині, що проходить територією України, враховуючи: його розташування на території України, технічні характеристики і призначення; положення ст. 1 Закону України «Про нафту і газ» відповідно до якої транзит нафти, газу та продуктів їх переробки трубопроводами через територію України між прикордонними пунктами приймання-здавання з території інших держав для споживачів за межами України відбувається виключно магістральними трубопроводами, відповідно до класифікації трубопровідного транспорту в системі трубопровідного транспорту України, наведеної у ст. 2 Закону України «Про трубопровідний транспорт» та п. 1.3 Інструкції відноситься до магістрального трубопровідного транспорту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2022 року у справі №161/6509/20 (провадження №61-4138св21) вказано: «Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про допустимість висновку експертизи як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений».

Згідно з частинами першою-третьою статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» встановлено, що магістральний трубопровідний транспорт має важливе народногосподарське та оборонне значення і є державною власністю України. Вказана стаття жодних винятків не містить.

До переліку об`єктів, що складають технологічний комплекс - частина нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», що проходить територією України, відповідно до Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» від 17.02.2011№3041-VI (в редакції від 09.12.2015); СНиП 2.05.06-85 «Магистральные трубопроводы» (зі змінами №1, №2, №3, чинні з 01.01.1986); «Правила охорони магістральних трубопроводів», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2002 № 1747 (із змінами); ДСТУ 4611:2006 «Магістральні трубопроводи. Терміни та визначення основних понять»; Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про взаємодію під час експлуатації магістральних нафтопродуктопроводів, ратифікована Законом України № 820-ХІУ від 02.07.99 входять:

- лінійна частина, що становить складну розгалужену систему і складається з експлуатаційних дільниць (частина яких наразі перебуває в експлуатації, а частина виведені в УБС) з підвідними трасами та відводами, лупінгами, запірною арматурою, переходами через природні та штучні перешкоди, вузлами підключення насосних станцій, вузлами підключення відвідних трас, вузлами обліку нафтопродуктів, вузлами пуску та пуску-прийому засобів очищення і діагностики, лінії та споруди технологічного зв`язку, засоби автоматики і телемеханіки, установки електрохімічного захисту трубопроводу від корозії (станції катодного захисту, станції дренажного захисту);

- лінії електропередачі та споруди електропостачання об`єктів нафтопродуктопроводу;

- дороги вздовж трас трубопроводу та розпізнавальні і сигнальні знаки місцезнаходження трубопроводу;

- чисельні захисні споруди у вигляді протипожежних відвідних каналів різної довжини (з валами та без);

- нафтобази з резервуарними парками для зберігання продукту, що транспортується;

- перекачувальні насосні станції з резервуарними парками та без них, з лініями електропередачі та спорудами енергопостачання зазначених об`єктів, з майданчиками зберігання аварійного запасу труб та деталей трубопроводу;

- наливні станції з резервуарними парками і спорудами для зберігання і відвантаження нафтопродуктів на залізничний та автомобільний транспорт;

- будинки лінійних обхідників, аварійно-відновлювальні пункти, система контролю витоків та інші об`єкті і мережі забезпечення безпеки і надійності експлуатації трубопроводу.

При цьому, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів (Акту спільної інвентаризації майна, переданого АТ «Укртранснафта» на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 23.02.2021 №*4910*50300516*1*1*, за участю представників АТ «Укртранснафта» та ТОВ «Прикарпатзахідтранс» від 12.03.2021, договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2018 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 20.12.2023 за №359289511) комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вулиця Зарічна, будинок 1 входить до переліку об`єктів, що складають технологічний комплекс - частина нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок» та складається з наступних частин:

- промблок, А, загальною площею 238,8 м.кв.;

- підпірна насосна, Б, загальною площею 1178,6 м.кв.;

- магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 м.кв.;

- камера регулятора тиску №1, Г, загальною площею 19,7 м.кв.;

- камера регулятора тиску №2, Д, загальною площею 17,1 м.кв.;

- прохідна, Е, загальною площею 15 м.кв.;

- водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 м.кв.;

- насосна піногасіння, З, загальною площею 50,9 м.кв.;

- озонаторна, К, загальною площею 63,7 м.кв.;

- насосна з операторною, Л, загальною площею 46,3 м.кв.;

- блок вторинної очистки, М, загальною площею 24,5 м.кв.;

- технологічні колодязі 1-50, И;

- шлаконакопичувач, І;

- басейн допоміжного відстою ІІ;

- буферні резервуари ІІІ;

· технологічні об`єкти, що необхідні для забезпечення експлуатації об`єктів:

- резервуари пожежного запасу води (підземний залізобетонний резервуар);

- об`єкт «Б»- технологічний трубопровід (бетонне підземне приміщення);

- об`єкт «А»- підземні стальні резервуари.

Таким чином, оскільки нафтопродуктопровід Самара-Західний напрямок, є магістральним нафтопродуктопроводом, частина якого проходить територією України та складається з окремих об`єктів, така частина може перебувати виключно у державній власності України, а в матеріалах справи відсутні докази визначення після розпаду СРСР між колишніми союзними республіками іншого правового режиму спірного майна.

Означені обставини вже встановлювалися судами під час розгляду справи №906/513/21 та такі обставини є преюдиційними для позивача, відповідачів 2 та 3 під час розгляду цієї справи, жодним чином не спростовані відповідачем 1, а відтак не ставляться судом під сумнів.

При цьому, суд також приймає до уваги правову позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №906/513/21, в якій суд касаційної інстанції погодився з оцінкою правового статусу спірного майна на підставі оцінки поданих сторонами доказів, з огляду, зокрема, на положення статті 89 Цивільного кодексу УРСР (у редакції 1963 року), Закону СРСР від 06.03.1990 № 1305-І «Про власність в СРСР», Конституції (Основного Закону) УРСР, Закону Української РСР від 03.08.1990 № 142-XII «Про економічну самостійність Української РСР», постанови Верховної Ради Української РСР від 06.06.1991 № 1165-ХІІ «Про перехід до юрисдикції Української РСР державних підприємств і організацій союзного підпорядкування, розташованих на території республіки», Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1452-XII «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави», Закону України від 10.09.1991 № 1540-ХІІ «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» установили такі обставини:

- об`єкти технологічного комплексу, розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», відповідно до актів введення в експлуатацію, перелік яких наведено судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, будувалися та приймалися в експлуатацію за часів СРСР;

- приймання Південно-західним управлінням магістральних нафтопродуктопроводів Держкомнафтопродукту РРФСР в експлуатацію у період з 1971-1991 роки певних об`єктів технологічного комплексу, розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», не спростовує створення спірного майна за рахунок коштів союзного бюджету СРСР, яке належить відповідно до загальносоюзної власності;

- наказ Президії Верховної Ради СРСР від 29.12.1987 «Про скасування союзно-республіканського Державного комітету СРСР із забезпечення нафтопродуктами», постанова Ради Міністрів СРСР від 12.02.1988 № 193 «Про передачу об`єднань, підприємств і організацій скасованого Державного комітету СРСР із забезпечення нафтопродуктами до відання відповідного Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами», якою станом на 01.01.1988 передано до відання Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами - Південно-Західне підприємство магістральних нафтопродуктопроводів з всіма підлеглими йому організаціями, зокрема Прикарпатське районне управління магістральних нафтопродуктопроводів, місто Рівне, Українська РСР, у тому числі, нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок», не є правовстановлюючими документами і не містять відомостей про передачу права власності на майно;

- майно передано на праві господарського відання Прикарпатському районному управлінню магістральних нафтопродуктопроводів Державного комітету РРСФР із забезпечення нафтопродуктами - Південно-Західному підприємству магістральних нафтопродуктопроводів з всіма підлеглими йому організаціями, тобто майно Прикарпатського районного управління магістральних нафтопродуктопроводів Державного комітету РРСФР не передавалось у власність РРСФР, а залишилось у загальносоюзній власності;

- виходячи зі статусу нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», цей об`єкт як магістральний трубопровідний транспорт належав до загальносоюзної власності СРСР і не міг відноситися до об`єктів права інших форм власності;

- згідно з постановою Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 № 506-ХІІ «Про захист суверенних прав власності Української РСР» на території республіки введено мораторій на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна;

- майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, тобто право державної власності на нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, врегульовано законом і виникло в силу правонаступництва держави Україна;

- право загальносоюзної власності СРСР на частину нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, не передавалось у встановленому законом порядку будь-яким органам або організаціям незалежно від форм власності у їх власність;

- станом на 24.08.1991 спірне майно не перебувало у власності Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів відповідного Державного комітету РРФСР із забезпечення нафтопродуктами; будь-яких нормативних актів, які б передбачали вибуття частини нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, із загальносоюзної власності держави СРСР, і в подальшому з державної власності України, немає;

- відповідно до Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про взаємодію під час експлуатації магістральних нафтопродуктопроводів, підписаної 26.07.1995 та ратифікованої Законом України від 02.07.1999, магістральний нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, а також виробничо-технологічний зв`язок на нього (далі - об`єкт нафтопродуктопроводу), експлуатується підприємствами акціонерної компанії трубопровідного транспорту нафтопродуктів «Транснафтопродукт». Під час виконання своїх функцій з експлуатації зазначених об`єктів нафтопродуктопроводів АК «Транснафтопродукт» керується законодавством України; під терміном «магістральний нафтопродуктопровід» розуміється - нафтопродуктопровід з лінійними засувками і станціями катодного захисту, насосні перекачувальні станції з резервуарними ємностями і без них, пункти контролю і управління нафтопродуктопроводом, виробничо-технологічний зв`язок на ньому, лінії електроживлення споживачів нафтопродуктопроводу, ремонтно-експлуатаційні пункти і інфраструктура, що забезпечує безпечну експлуатацію нафтопродуктопроводу; під терміном «експлуатація нафтопродуктопроводу» розуміється обслуговування та ремонт обладнання і трубопроводу;

- Південно-Західне підприємство магістральних нафтопродуктопроводів концерну «Роснафтопродукт», не будучи власником майна, не мало права передавати Прикарпатському управлінню «Прикарпаттранснафтопродукт» об`єкти нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», що проходить по території України, а могло розпоряджатися лише майном, яке знаходилося у його власності, а не державним майном, що перебувало у загальносоюзній власності та яке віднесено до державної власності Україна за законом;

- факт перебування майна на балансі підприємства не може вважатися підтвердженням права власності на це майно, а є лише формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не свідчить про знаходження майна у власності підприємства. Отже, передача спірного майна на баланс, відповідно, від Південно-Західного підприємства магістральних нафтопродуктопроводів концерну «Роснафтопродукт» до Прикарпатського управління «Прикарпаттранснафтопродукт» та в подальшому від Прикарпатського управління «Прикарпаттранснафтопродукт» як дочірнього підприємства до ТОВ «Прикарпатзахідтранс» не має наслідком перехід права власності на таке майно; статут не є правовстановлюючим документом, тому зазначення в установчих документах про належність цього майна не є беззаперечним доказом права власності на спірне майно;

- Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000752 складено висновок експертів від 04.02.2021 № 6567/20-42/6568/6569/20-43, за змістом якого, зокрема нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок» у частині, що проходить територією України, враховуючи: його розташування на території України, технічні характеристики і призначення; положення статті 1 Закону України «Про нафту і газ», відповідно до якої транзит нафти, газу та продуктів їх переробки трубопроводами через територію України між прикордонними пунктами приймання-здавання з території інших держав для споживачів за межами України відбувається виключно магістральними трубопроводами, відповідно до класифікації трубопровідного транспорту в системі трубопровідного транспорту України, наведеної у статті 2 Закону України «Про трубопровідний транспорт» та пункті 1.3 Інструкції про умови і правила провадження підприємницької діяльності (ліцензійні умови) з ремонту та експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту нафтогазового комплексу України та контроль за їх дотриманням, відноситься до магістрального трубопровідного транспорту;

- відповідно до статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» магістральний трубопровідний транспорт має важливе народногосподарське та оборонне значення і є державною власністю України;

- оскільки нафтопродуктопровід «Самара-Західний напрямок» є магістральним нафтопродуктопроводом, частина якого проходить територією України та складається з окремих об`єктів, така частина є державною власністю України.

Водночас, як свідчать подані позивачем докази, 02.08.2018 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» було зареєстровано право господарського відання на спірне нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.08.2018, індексний номер 42433631) із зазначенням особи власника Південно-Західне акціонерне товариство трубопровідного транспорту нафтопродуктів, право власності якого ґрунтується на Дублікаті свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області 19.04.2018 за №12, взамін втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 25.06.2009 виконкомом Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області на підставі рішення виконавчого комітету від 15.06.2009 за №32 (п. 4 Договору купівлі-продажу від 04.10.2018).

В подальшому, за встановленими судом обставинами, спірне майно відчужене Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» на користь Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» на підставі Оспорюваного у цій справі Договору купівлі-продажу від 04.10.2018 року.

Визначаючись з підставами набуття відповідачем права власності на спірне майно, суд враховує, що згідно з нормами Цивільного кодексу України, до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 Цивільного кодексу України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно або іншого речового права підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване речове право, визнається фактичним володільцем правомочностей щодо нерухомого майна, яке надає таке речове право.

При цьому державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, а створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта такого права.

Суд враховує також, що свідоцтво про право власності не породжує виникнення відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності (постанова Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №925/797/17).

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Відповідачами у справі не надано суду доказів (правопідтверджуючих документів) на підставі яких спірний комплекс будівель спершу став власністю відповідача 2, а в подальшому було здійснено державну реєстрацію права господарського відання на нього за відповідачем 3, яким 04.10.2018 здійснено відчуження нерухомого майна/комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вул. Зарічна, буд. 1 (реєстраційний номер об`єкта 240), у зв`язку з чим, з урахуванням наведених вище норм спеціального законодавства та беручи до уваги, що спірне майно як складова розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок» має важливе народногосподарське та оборонне значення і може бути виключно державною власністю України (ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт»), суд висновує, що реєстрація права власності на спірне майно за відповідачами у справі не підтверджує наявність такого права.

Так, Південно-Західне акціонерне товариство трубопровідного транспорту нафтопродуктів могло розпоряджатися лише майном, яке знаходилося у його власності, а не державним майном, що перебувало у загальносоюзній власності, та яке віднесено до власності Держави Україна за законом та, відповідно, не будучи власником спірного майна, не мало права передавати правопопереднику Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» об`єкти нафтопродуктопроводу Самара-Західний напрямок, що проходить по території України у господарське відання, а в останнього, в свою чергу, були відсутні правомочності щодо розпорядження майном державної власності шляхом його відчуження за Оспорюваним договором на користь Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ».

Визначаючись з належністю та ефективністю обраного позивачем способу захисту, суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.

Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

Спеціальні норми книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України серед способів захисту речових прав виокремлюють, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

У цій справі способом захисту порушеного права власності на спірне майно позивач обрав і позов про визнання права власності на це майно (стаття 392 ЦК України), і витребування майна від набувача відповідача шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Щодо такого способу захисту порушеного права власності, як визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України, та передумов для вимог про визнання права власності в судовому порядку, то згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності у порядку наведеної статті ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Позивачем за вимогами про визнання права власності є особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, а також в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, в пункті 14 постанови Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16, в постанові від 27.11.2018 у справі № 908/236/18, в пункті 6.1 постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 917/377/17 та в постанові від 08.04.2021 у справі № 5023/5383/12.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Суд звертається до правових позицій з цього приводу (mutatis mutandis пункт 13 постанови Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17, пункт 6.1 постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 917/377/17).

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право також витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

У цих висновках суд звертається до сталої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постановах від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-1891цс18), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У цих висновках Суд звертається до сталої правової позиції, викладеної, зокрема в постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 916/4433/14 з посиланням на правову позицію, сформульовану у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 та в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18; а також до правової позиції, сформульованої Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 13.04.2021 у справі № 910/11702/18 з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Згідно правових висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 і від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанови від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34).

У подальшому Велика Палата Верховного Суду поширила цей підхід та вказала, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту в тому випадку, коли особа відступила право вимоги, яке їй не належить (у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт), а також коли відбулось відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору в будь-якого суб`єкта), що не створює жодних правових наслідків для особи - власника майна, яке було обтяжено іпотекою (див. пункти 139-141 постанови від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Суд приймає до уваги, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, потрібно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога про захист права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанови Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №438/887/16-ц, від 18.05.2022 у справі №921/199/20).

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанови Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №910/18962/20 (п. 5.14), від 18.05.2022 у справі №921/199/20 (п. 70).

За встановленими у справі обставинами спірний об`єкт нерухомого майна/комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вул. Зарічна, буд. 1 вибув з володіння власника держави поза його волею, будь-яких юридично значимих дій, спрямованих на відчуження спірного майна державою Україна в особі суб`єктів владних повноважень та/або державних органів, та/або посадових осіб, - не вживалося, а відтак, суд приходить до висновку про підставність заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.10.2018 та витребування від відповідача 1 спірного майна: нерухоме майно, що складає технологічний комплекс розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», а саме: об`єкт нерухомого майна/комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вул. Зарічна, буд. 1 (реєстраційний номер об`єкта 240), у тому числі:

- промблок, А, загальною площею 238,8 м.кв.;

- підпірна насосна, Б, загальною площею 1178,6 м.кв.;

- магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 м.кв.;

- камера регулятора тиску №1, Г, загальною площею 19,7 м.кв.;

- камера регулятора тиску №2, Д, загальною площею 17,1 м.кв.;

- прохідна, Е, загальною площею 15 м.кв.;

- водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 м.кв.;

- насосна піногасіння, З, загальною площею 50,9 м.кв.;

- озонаторна, К, загальною площею 63,7 м.кв.;

- насосна з операторною, Л, загальною площею 46,3 м.кв.;

- блок вторинної очистки, М, загальною площею 24,5 м.кв.;

- технологічні колодязі 1-50, И;

- шлаконакопичувач, І;

- басейн допоміжного відстою ІІ;

- буферні резервуари ІІІ;

та відповідно до ст. 186 ЦК України - технологічні об`єкти, що необхідні для забезпечення експлуатації таких об`єктів:

- резервуари пожежного запасу води (підземний залізобетонний резервуар);

- об`єкт «Б»- технологічний трубопровід (бетонне підземне приміщення);

- об`єкт «А»- підземні стальні резервуари.

При цьому, в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на це майно належить відмовити у зв`язку з неналежним способом захисту в цій частині, позаяк порушені права держави, які в спірних правовідносинах представляються позивачем підлягають судовому захисту із застосуванням такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України.

Суд враховує, що відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України майно, яке вибуло не за волею власника може бути витребувано у добросовісного набувача. Тому при вибутті майна поза волею власника добросовісність набувача не перешкоджає витребуванню майна.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.

Право витребувати нерухоме майно з огляду на доведену незаконність і безпідставність його відчуження передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони права власності і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Судом встановлено, що спірне майно вибуло з володіння власника (держави) поза його (власника) волею, а відтак, повернення у власність позивача вказаного нерухомого майна, відчуженого поза його волею переслідує легітимну мету охорони права власності на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.

Також, пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що держава, поза власною волею була позбавлена права володіння на спірне майно, яке в розумінні чинного законодавства як технологічний комплекс (його частина) розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок» є магістральним трубопровідним транспортом, має важливе народногосподарське та оборонне значення.

Таким чином, єдиним можливим в цьому випадку способом поновлення порушеного права держави на володіння спірним майном, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін в контексті спірного майна у стан, який існував до його порушення, є саме витребування належного позивачу майна.

Оцінюючи критерії легітимності втручання у право Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» на володіння спірним майном та пропорційності такого втручання, суд також приймає до уваги, що, як вже зазначалося вище, спірне нерухоме майно за своїми ознаками відноситься до магістрального трубопровідного транспорту, яке може перебувати виключно у державній власності, а відтак, проявивши розумну обачність означене товариство не могло не розуміти, що купівля частини такого технологічного комплексу у пов`язаного з ним корпоративним контролем Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» (в якому АТ «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» є учасником) є очевидно сумнівною з точки зору українського законодавства.

Таким чином, суд враховує, що втручання у право Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» на володіння майном у спірних правовідносинах переслідує легітимну мету, є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягаря.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зазначено, що добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна (аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №910/5808/20).

Відтак, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, Акціонерне товариство «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» не позбавлене можливості звернутися із відповідним позовом про відшкодування витрат понесених у зв`язку із придбанням спірного майна у Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс»; при цьому відсутні підстави вважати, що вчиняючи такі дії Акціонерне товариство «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» понесе індивідуальний і надмірний тягар.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати по сплаті судового збору на підставі ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, зайво сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2340,00 грн може бути повернутий з Державного бюджету України Фонду державного майна України в порядку п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за його клопотанням.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 5, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 126, 129, 221, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 04 жовтня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» та Акціонерним товариством «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1716 та №1717.

3. Витребувати на користь Держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) з незаконного володіння Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG) (CHE-115.418.544, Швейцарська конфедерація, 9001, м. Санкт-Галлен, Постштрассе, 17) нерухоме майно, що складає технологічний комплекс розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара-Західний напрямок», а саме: об`єкт нерухомого майна/комплекс будівель, який розташований за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, с. Росош, вул. Зарічна, буд. 1 (реєстраційний номер об`єкта 240), у тому числі:

- промблок, А, загальною площею 238,8 м.кв.;

- підпірна насосна, Б, загальною площею 1178,6 м.кв.;

- магістральна насосна, В, загальною площею 796,4 м.кв.;

- камера регулятора тиску №1, Г, загальною площею 19,7 м.кв.;

- камера регулятора тиску №2, Д, загальною площею 17,1 м.кв.;

- прохідна, Е, загальною площею 15 м.кв.;

- водопровідна насосна, Ж, загальною площею 71,2 м.кв.;

- насосна піногасіння, З, загальною площею 50,9 м.кв.;

- озонаторна, К, загальною площею 63,7 м.кв.;

- насосна з операторною, Л, загальною площею 46,3 м.кв.;

- блок вторинної очистки, М, загальною площею 24,5 м.кв.;

- технологічні колодязі 1-50, И;

- шлаконакопичувач, І;

- басейн допоміжного відстою ІІ;

- буферні резервуари ІІІ;

· технологічні об`єкти, що необхідні для забезпечення експлуатації об`єктів:

- резервуари пожежного запасу води (підземний залізобетонний резервуар);

- об`єкт «Б»- технологічний трубопровід (бетонне підземне приміщення);

- об`єкт «А»- підземні стальні резервуари.

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «Інтернешнл Трейдінг Партнерс АГ» (International Trading Partners AG) (CHE-115.418.544, Швейцарська конфедерація, 9001, м. Санкт-Галлен, Постштрассе, 17) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) 15 529,33 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять гривень 33 копійки) в повернення сплаченого судового збору.

6. Стягнути з Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів (443067, Російська Федерація, м. Самара, вул. Карбишева, 61в, офіс 604, основний державний реєстраційний номер 746) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) 15 529,33 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять гривень 33 копійки) в повернення сплаченого судового збору.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» (33028, м. Рівне, вул. Котляревського, буд. 18, ) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, ) 15 529,34 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять гривень 34 копійки) в повернення сплаченого судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 19 травня 2025 року.

Суддя Лучко Р.М.