ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2025 р. Справа№ 910/16125/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 20.05.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 (повний текст складено і підписано 11.03.2025)

та

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 (повний текст складено і підписано 24.03.2025)

у справі № 910/16125/24 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якій просило зобов`язати відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 23 159,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при виконанні умов договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 43-14564379/2020-001 від 06.03.2020 відповідачем здійснено безпідставне нарахування та стягнення з відповідача збору за зберігання вантажу під час надання договірної послуги з накопичення вагонів з вантажем з метою формування маршрутного потягу, що свідчить про те, що такі кошти є безпідставно набутими та підлягають повергненню позивачу шляхом внесення змін до особового рахунку.

Крім того у позові позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та планує понести, вказавши, що вказані витрати складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн., а також повідомив, що докази понесення таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції;

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив та звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, в якій, з посиланням на те, що спеціальний строк позовної давності для даної вимоги, встановлений ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України, сплив у 13.03.2023, зазначив, що вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив позивач зауважив на помилковості твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 1212 ЦК України, а відтак строк позовної давності у таких правовідносинах становить три роки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 у справі № 910/16125/24 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що:

- у період накопичення вагонів маршрутного поїзда у відповідача не було підстав застосовувати матеріальну відповідальність за зберігання вантажу на коліях загального користування, приймаючи до уваги, що у цей час здійснювалось накопичення вагонів з вантажем у відповідності до умов Додатку № 1-4 до спірного договору і ці правовідносини були предметом окремої, належним чином сплаченої позивачем спеціальної послуги;

- отже, відповідач, як перевізник, надав позивачу, як замовнику, згідно умов Договору послугу з накопичення вагонів, за попередньо погодженим планом, який мав ознаку «маршрутний» та за попередньою заявкою, без отримання якої замовник не спроможний сформувати маршрутний поїзд, у зв`язку з чим, грошові кошти в сумі 23 159,40 грн. з ПДВ безпідставно списані відповідачем з особового рахунку позивача, як збір за зберігання вантажу, поза межами укладеного між сторонами договору, на підставі пункту 9 Правил зберігання вантажів, які при такому списанні застосовані бути не можуть;

- таким чином, списання відповідачем з особового рахунку позивача спірних коштів як збору за зберігання вантажу відбулось у зв`язку з укладеним між сторонами договором, однак не на його виконання, а поза межами домовленостей, передбачених вказаним правочином;

- оскільки судом встановлено необґрунтованість нарахування та списання відповідачем вищезазначених зборів за зберігання вантажу і останній в добровільному порядку не вніс відповідних змін до особового рахунку позивача, суд на підставі вищезазначених приписів законодавства та умов Договору дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

При цьому суд відхилив доводи відповідача стосовно застосування строків позовної давності, зазначивши, що, як встановлено вище, спірне списання грошових коштів здійснене поза межами укладеного між сторонами спору договору, а позов поданий в порядку приписів ст. 1212 ЦК України до яких застосовується загальний строк позовної давності, який позивачем не пропущено.

12.03.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розподіл судових витрат, в якому позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 621,16 грн.

14.03.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому відповідач просив повністю відмовити позивачу у стягненні з відповідача понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в Господарському суді міста Києва, зокрема витрат на професійну правничу допомогу у 7 621,16 грн., пославшись на те, що:

- розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), яке призначено для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи;

- заявлена позивачем до стягнення сума витрат становить більш, ніж 32 % від суми самого позову;

- вказане свідчить про те, що така сума гонорару за позов, який є тотожним (однаковим) тим майже 50 позовам, які упродовж 2024 та початку 2025 року вже розглянуті Господарським судом міста Києва (910/6284/24, 910/6808/24, 910/6804/24, 910/6414/24, 910/6841/24, 910/7399/24, 910/7413/24, 910/7410/24, 910/4765/24) завеликою, так як тексти позовних заяв (перелік документі) у вказаних справах є майже однаковими і різняться тільки датами документів;

- часу на участь у судових засіданнях по справі представник не витрачав.

При цьому відповідач зазначив про те, що сума у 2 000,00 грн. є співмірною об`єму професійної правової допомоги, виконаної у цій справі.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Грейнсвард» про розподіл судових витрат задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 500,00 грн., в іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції:

- врахувавши, що: 1) адвокатом було надано клієнту наступні послуги: складання позовної заяви вартістю 5 000,00 грн. та складання відповіді на відзив вартістю 1 000,00 грн.; 2) в проваджені судді Демидова В.О. перебували справи: №910/16278/24, №910/16265/24, №910/16186/24, №910/16266/24, №910/16273/24, №910/16053/24, №910/16120/24, №910/16123/24, №910/16125/24 за позовом позивача до відповідача про зобов`язання відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми; 3) кількість та обсяг підготовлених адвокатом позивача процесуальних документів та тривалість розгляду справи судом; 4) не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;

- встановив, що, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, а також заперечення відповідача, є підстави для зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 5 500,00 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить:

- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 у справі № 910/16125/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволення позовних вимог відмовити повністю;

- скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні клопотання позивача про розподіл судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, відмовити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення свідчить про те, що господарський суд першої інстанції не повно і не всебічно з`ясував обставин, на які сторони посилалися, не належно дослідив докази, які були надані учасниками справи, не застосував ті норми матеріального права, які мали бути застосовані, а у обґрунтування вимог апеляційної скарги в цій частині, зазначив про те, що списання коштів відбулось у спосіб, встановлений відповідними нормативами, які врегульовують такий процес, та у визначений у відповідності до умов укладеного між сторонами договору спосіб, а відтак посилання господарського суду першої інстанції на приписи ч. 1 ст. 1212 ЦК України не є релевантними для обставин цієї справи. Вказане, на думку апелянта, свідчить про пропуск позивачем спеціального строку позовної давності.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції навівши доводи аналогічні з змістом тим, які викладені у клопотаннях про зменшення витрат на оплату правничої допомоги

Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 справу № 910/16125/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України; надано скаржнику десять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги - надання суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору в сумі 3 633,60 грн. у встановленому порядку.

08.04.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, в додатках до якого міститься платіжна інструкція № 208355 від 21.03.2025 про сплату 3 634,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/14833/24 призначено до розгляду на 13.05.2025 об 11 год. 20 хв., матеріли справи витребувано з Господарського суду міста Києва.

14.04.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що:

- Верховний Суд у постановах від 01.02.2024 у справі № 915/305/22 та від 09.04.2024 у справі № 915/5/23 дійшов висновків аналогічних, викладеним у спірному рішенні. Надалі Верховний Суд ухвалами від 17.04.2024 у справі № 915/334/23 та від 22.04.2024 у справі № 915/369/23 відмовив відповідачу у відкритті касаційних проваджень, вказавши, що накопичення вагонів з вантажем (маршрут) відбувалося на підставі договірних відносин, предметом яких є послуги, за які сплачується тариф, що вказує на відсутність такого елементу складу правопорушення як вина відповідача (вантажовідправника) (справи № 915/305/22 та № 915/5/23). Вказане свідчить про сформованість та сталість правової позиції Верховного Суду;

- оскільки спірні грошові кошти фактично були списані не на виконання умов спірного договору, а відтак такий позов не може бути визнаний як такий, що випливає з перевезення, і тому встановлені ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України, ч.ч. 1-4 ст.315 ГК України спеціальні строки позовної давності до таких вимог не застосовуються. Крім того, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказане цілком узгоджується з позицією Північного апеляційного господарського суду, висвітленою у постановах від 09.04.2025 у справі № 910/15028/24, від 08.04.2025 у справі № 910/15081/24, від 28.03.2025 у справі № 910/6074/24, від 25.03.2025 у справі № 910/14833/24, від 19.03.2025 у справі № 910/13932/24, від 10.03.2025 у справі № 910/12137/24, від 06.03.2025 у справі № 910/10128/24, від 25.02.2025 у справі № 910/11935/24, від 13.02.2025 у справі № 910/10431/24, від 12.02.2025 у справі № 910/12539/24, від 11.02.2025 у справі № 910/9854/24, від 03.02.2025 у справі № 910/10078/24, від 31.01.2025 у справі № 910/6847/24, від 27.01.2025 у справі № 910/9530/24, від 22.01.2025 у справі № 910/5372/24, від 21.01.2025 у справі № 910/5065/24, від 16.01.2025 у справі № 910/4765/24, від 13.01.2025 у справах № 910/10430/24 та № 910/10339/24, від 06.01.2025 у справі № 910/6414/24, від 17.12.2024 у справі № 910/7399/24, від 10.12.2024 у справі № 910/7338/24, від 04.12.2024 у справі № 910/5361/24, від 19.11.2024 у справі № 910/7413/24, від 14.11.2024 у справі № 910/6808/24, від 29.10.2024 у справі № 910/6998/24, від 29.10.2024 у справі № 910/5764/24, від 29.10.2024 у справі № 910/7737/24, від 24.10.2024 у справі № 910/6804/24 та від 08.10.2024 у справі № 910/5526/24 за позовами до відповідача про повернення збору за зберігання, нарахованого та списаного відповідачем під час накопичення вагонів згідно Додатку 1-4 до спірного договору;

- клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу має бути обґрунтованим, однак відповідачем жодного доказу на спростування розміру понесених витрат не надано, як і не вказано чітких підстав або мотивів для їх зменшення. При цьому, правомірність стягнення судових витрат у вигляді «гонорару успіху» підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду, висвітленою у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 6 000,00 грн., а докази понесення таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 № 09.1-08/1192/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/16125/24 у зв`язку з перебуванням судді Мальченко А.О., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 05.05.2025 по 18.05.2025 включно.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 справа № 910/16125/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.), розгляд апеляційної скарги призначено на 20.05.2025 о 12 год. 10 хв.

14.04.2025, 09.05.2025 та 15.05.2025 до суду від учасників судового процесу надійшли заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 та від 19.05.2025 вказані заяви задоволені.

Станом на 20.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення суду першої інстанції не підлягабть зміні або скасуванню, з наступних підстав.

06.03.2020 позивач (замовник) та відповідач (перевізник) уклали договір № 43-41564379/2020-001 про надання послуг (далі Договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Договір, з урахуванням змін до нього, оприлюднюється залізницею як публічна пропозиція для укладення на веб-сайті http://uz-cargo.com з накладенням кваліфікованого електронного підпису (п. 1.6 договору).

27.01.2022 відповідачем було оприлюднено нову редакцію договору про надання послуг перевезення вантажів, яка введена в дію 01.02.2022.

Пунктом 1.4 Договору визначено, що надання послуг за Договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.

Обов`язки позивача визначені у пункті 2.1 Договору, а саме, зокрема:

- сплачувати послуги відповідача та інші платежі, належні відповідачу за Договором з сум внесеної передоплати за кодом платника. Самостійно визначати розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов Договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообіг, строк перебування вагону за межами України та інших послуг позивача (п. 2.1.4 Договору);

- відшкодовувати відповідачу витрати, пов`язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів з причин, що не залежать від відповідача, які виникли на станціях залізниць України, зокрема, з наступних причин: неправильне оформлення відправниками перевізних документів; неподання до накладної документів, необхідних для використання митних, санітарних та інших правил чи невірне їх оформлення; перевірка вантажів (маси вантажу) митними та іншими державними органами контролю; недотримання технічних умов розміщення та кріплення вантажів; недостатність грошових коштів та закриття коду платника; інші причини. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника (п. 2.1.5 Договору);

- у строки, встановлені розд. 4 Договору, підписувати акти звіряння розрахунків, зведені відомості. Підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а. А у випадку оформлення вказаних вище документів в паперовій формі на вимогу позивача - підписувати та надавати відповідачу не пізніше двох робочих днів від дня такої його вимоги (п. 2.1.7 Договору).

Обов`язки відповідача визначені у пункті 2.3 Договору, зокрема:

- відкрити для проведення розрахунків і обліку сплачених сум для позивача особовий рахунок з наданням коду платника, а також присвоїти позивачу код вантажовідправника/вантажоодержувача. Надані коди зазначаються відповідачем в інформаційному повідомленні про укладення Договору в порядку визначеному в п. 1.9 Договору (п. 2.3.3 Договору);

- вести облік попередньої оплати, нарахованих і сплачених сум за здійснені перевезення і надані послуги, пов`язані з перевезенням вантажу і надавати позивачу відповідні розрахункові документи в електронній формі. Паперові копії таких документів надаються за зверненням позивача за цінами, встановленими в додатку 1-1 до Договору через станцію або через один з підрозділів філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень», що вказано у такому зверненні позивача. В разі оформлення первинних документів із зауваженнями, їх паперові копії надаються позивачу безоплатно (п. 2.3.4 Договору).

Положеннями пункту 3.4 Договору передбачено, що позивач зобов`язаний сплачувати у визначеному Договором розмірі плату за користування власними вагонами відповідача: під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих позивачу на місцях незагального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції, з причин, які залежать від позивача; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від відповідача (далі - плата за користування власними вагонами відповідача).

Розділом 4 Договору передбачений порядок проведення розрахунків, а саме, зокрема:

- по мірі виконання перевезень та надання послуг, відповідачем відображається в особовому рахунку використання позивачем коштів за добу для оплати: провізних платежів за перевезення, зазначених в накладних; суми додаткових зборів та додаткових послуг за вільними тарифами; плати за використання власних вагонів відповідача за межами України, що відображається в щодобових інформаційних повідомленнях; штрафів на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами), інформаційних повідомлень, тощо; пені (п. 4.4 Договору);

- щодобово, упродовж періоду виконання Договору, відповідач надає позивачу переліки перевізних документів в електронному вигляді, які відображають облік коштів, перерахованих та витрачених позивачем на виконання Договору за звітну добу (п. 4.5 Договору);

- у разі незгоди з нарахованими платежами та сумою списаних з особового рахунку коштів, позивач для проведення перевірки письмово повідомляє відповідача на вказану в розд. 7 Договору адресу Філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» (п. 4.9 Договору)4

- у разі виявлення відповідачем неправильного нарахування платежів, здійснюється перерахунок, після чого надлишок списаних коштів зараховується на особовий рахунок позивача, як оплата за майбутні перевезення або ж додатково з сум внесеної попередньої оплати списуються кошти для оплати належних відповідачу платежів в порядку та строки, передбачені законодавством України і цим Договором (п. 4.10 Договору);

Відповідно до пункту 10.3 Договору, документи, направлені відповідачем позивачу для підписання і не підписані останнім (у т.ч. з внесеними зауваженнями але не підписаними) вважаються беззаперечно прийнятими та погодженими позивачем у строк встановлений нормативно-правовими актами або Договором, а якщо інше не встановлено, то після спливу 15 календарних днів з дня їх направлення окрім випадків надання до них заперечень позивачем в такий строк. Такі строки починають свій перебіг з дня направлення відповідачем документів позивачу, у т.ч. автоматизованими системами відповідача із застосуванням спеціалізованого інтерфейсу користувача. Цей пункт стосується порядку укладення та внесення змін до Договору, визначених в розд. 9 Договору.

Позивачу присвоєно коди: відправника/одержувача - 8104; платника 2829531 та відкрито особовий рахунок з ідентичним номером.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Стаття 908 ЦК України встановлює, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 307 ГК України).

Загальні умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Законом України «Про транспорт», Законом України «Про залізничний транспорт» Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила), Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, Правилами приймання вантажів до перевезення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 №861/5082, Правилами видачі вантажів, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 №862/5083.

На виконання умов Договору, позивачем відвантажено, а відповідачем прийнято до перевезення 50 вагонів у складі одного маршрутного поїзда № 021201 зі станції Мена Південно-Західної залізниці на станцію Миколаїв-Вантажний (експ) зерна кукурудзи, що підтверджується зокрема графами 7, 19 та 29 перевізного документа № 34433797 та Відомістю вагонів до нього.

Відповідно до п. 1.3 Договору маршрутний поїзд - вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає установленій перевізником масі та/або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення/вихідну станцію. Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами.

За час накопичення маршрутного поїзда № 021201 станцією Південно-Західної залізниці позивачу нараховано:

- плату за організацію перевезень і накопичення власного рухомого складу у розмірі 5 188,20 грн. з ПДВ, що підтверджується Накопичувальною карткою № 12020059 та Переліком № 20220214;

- збір за зберігання вантажів у вагонах у розмірі 23 159,40 грн. з ПДВ, що підтверджується Накопичувальною карткою № 12020059 та Переліком № 20220214;

- плату за користування вагонами у розмірі 155 532,00 грн. з ПДВ, що підтверджується Відомістю № 12020018 та Переліком № 20220214.

У подальшому, відповідач, серед іншого, списав з особового рахунку позивача № 2829531 за накопичувальною карткою № 12020059 кошти в сумі 23 159,40 грн. з ПДВ.

Вказані факти сторонами не заперечуються.

Позивач зазначає про те, що за результатом проведеної перевірки розрахунків між сторонами позивачем було виявлено безпідставно отримані відповідачем грошові кошти у розмірі 23 159,40 грн. з ПДВ, як збір за зберігання вантажу під час надання договірної послуги з накопичення вагонів з вантажем з метою формування маршрутного потягу.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду цим позовом, у якому просив зобов`язати відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 23 159,40 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив повністю, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Згідно з п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 866/5087 (далі Правила зберігання вантажів), збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки.

Приписами п. 9 Правил зберігання вантажів встановлено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Якщо вантаж для відправлення завозиться на місця загального користування частинами і в день завезення першої частини не був зданий повністю, то збір за зберігання нараховується за кожну ввезену частину вантажу. Збір у таких випадках визначається як сума зборів за ввезені частини вантажу. Час зберігання кожної частини завезеного вантажу визначається від моменту ввезення цієї частини до моменту оформлення перевізних документів. У такому самому порядку визначається збір за зберігання вантажу на складі станції відправлення, поверненого на вимогу відправника.

Виходячи з приписів пунктів 8 та 9 Правил зберігання вантажів, нарахування збору за зберігання вантажу на коліях загального користування відбувається у разі наявності вини відправника у затримці та у разі, коли простій відбувся в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі з причин, не залежних від залізниці).

Пункт 9 Правил зберігання вантажів застосовується у випадку сформованого до відправки відправлення (вагону), причиною затримки/невідправлення якого є «очікування оформлення документів». Відтак, відповідне нарахування є штрафними санкціями (матеріальною відповідальністю) до вантажовідправника, яке направлено на скорочення часу простою вже готових до відправлення вагонів в період оформлення документів на таку відправку.

Колегія суддів зазначає про те, що укладений між сторонами Договір містить спеціальні умови надання окремих послуг, які передбачені додатком №1-4 до вказаного правочину, який є невід`ємною частиною останнього.

З урахуванням приписів додатку №1-4 до Договору та положень самого Договору, у спірних правовідносинах мета замовлення позивачем спеціальної послуги полягала саме в накопиченні вагонів для формування маршрутного поїзда в 50 вагонів, а відтак, процедура накопичення вагонів фактично передбачає затримку окремих вагонів на певний час з метою формування маршрутного поїзда, на що відповідач надав свою згоду шляхом укладання з позивачем договору.

В свою чергу, зважаючи на умови Додатку № 1-4 до Договору (п. 8), в актах загальної форми ГУ-23 фіксується лише час перебування вагонів на коліях загального користування, за який сплачується відповідний тариф, визначений цим Додатком.

Так, відповідно до п. 9 Додатку № 1-4, за послугу з накопичення вагонів замовник сплачує: плату за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу» відповідно до Додатку 1-1 до Договору. При нарахуванні такої плати 1 вагоно-доба розраховується з округленням неповної доби (24 години від початку накопичення) до повної (24 години до закінчення накопичення) (п. 9.1. Додатку № 1-4).

Разом з цим, в період затримки вагонів з вини замовника (а не накопичення) сплачуються платежі, пов`язані з затримкою вантажу на шляху прямування (п. 9.2. Додатку № 1-4). При цьому, обов`язковим елементом для застосування вказаного пункту є «затримка з вини замовника».

З наведеного вбачається, що п. 9 Додатку № 1-4 розділяє такі поняття як «накопичення рухомого складу» та «затримку вагонів перевізника».

При цьому, правовідносини з накопичення маршрутного поїзда мають невід`ємну складову - перебування/накопичення вагонів з вантажем на коліях загального користування протягом часу накопичення до приймання останнього вагона перевізником (пункти 6, 7 Додатку № 1-4), що водночас є предметом окремої послуги.

Таким чином, у період накопичення вагонів маршрутного поїзда у відповідача не було підстав застосовувати матеріальну відповідальність за зберігання вантажу на коліях загального користування, приймаючи до уваги, що у цей час здійснювалось накопичення вагонів з вантажем у відповідності до умов Додатку № 1-4 і ці правовідносини були предметом окремої, належним чином сплаченої позивачем спеціальної послуги.

У постанові від 01.02.2024 у справі № 915/305/22 Верховний Суд дійшов наступних висновків: «накопичення вагонів з вантажем (маршрут) відбувалося на підставі договірних відносин, предметом яких є послуги, за які сплачується тариф, що вказує на відсутність такого елементу складу правопорушення, як вина ТОВ СП «НІБУЛОН». За таких обставин, колегія суддів зазначає, що пункти 8, 9 наведених Правил не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як затримка вагонів відбулась з обставин, що залежали від АТ «Українська залізниця», а саме наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях АТ «Українська залізниця» з метою формування маршрутного потягу».

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 09.04.2024 по справі № 915/5/23.

Отже, відповідач, як перевізник, надав позивачу, як замовнику, згідно умов Договору послугу з накопичення вагонів, за попередньо погодженим планом, який мав ознаку «маршрутний» та за попередньою заявкою, без отримання якої замовник не спроможний сформувати маршрутний поїзд, у зв`язку з чим, позивач має сплатити плату за користування власними вагонами перевізника та збір за накопичення вагонів на коліях загального користування. Інших платежів послуга накопичення вагонів не передбачає.

Таким чином, грошові кошти в сумі 23 159,40 грн. з ПДВ були безпідставно списані відповідачем з особового рахунку позивача, як збір за зберігання вантажу, поза межами укладеного між сторонами Договору, на підставі п. 9 Правил зберігання вантажів, які при такому списанні застосовані бути не можуть.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Положення цієї глави (тобто глави 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, списання відповідачем з особового рахунку позивача грошових коштів в сумі 23 159,40 грн. з ПДВ як збору за зберігання вантажу відбулось у зв`язку з Договором, однак не на його виконання, а поза межами домовленостей, передбачених вказаним правочином.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу.

Визначаючи предмет позову, як спосіб захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за приписами якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

У той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до п. 7.4 Договору у випадку задоволення грошових вимог замовника залізниця має право відобразити відповідні грошові суми на особовому рахунку замовника в якості попередньої оплати.

Колегія суддів зазначає про те, що, з огляду на викладені вище висновки, а саме на те, що спірні грошові кошти фактично були списані не на виконання умов Договору, а відтак такий позов не може бути визнаний як такий, що випливає з перевезення, встановлені ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України, спеціальні строки позовної давності до таких вимог не застосовуються, позов поданий в порядку приписів ст. 1212 ЦК України до яких застосовується загальний строк позовної давності, який позивачем не пропущений.

Викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи спростовуються обставинами, які встановлені вище.

Інших підстав для скасування рішення у апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги про зобов`язати відповідача внести зміни до особового рахунку позивача № 2829531 шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 23 159,40 грн. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо додаткового рішення колегія суддів зазначає про таке.

Стаття 221 ГПК України встановлює, що:

- якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1);

- для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 2);

- у випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу (ч. 3).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 244 ГПК України).

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що:

- у позові позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та планує понести, вказавши, що вказані витрати складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн., а також повідомив, що докази понесення таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції;

- 12.03.2025 (тобто у строк менший, ніж п`яти днів з моменту ухвалення судом першоі інстанції рішення у цій спарві - примітка суду) до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розподілу судових витрат, у якому заявник просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи в Господарському суді міста Києва, зокрема витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 621,16 грн. До вказаного клопотання додані докази понесення таких витрат.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у позивачем було надано належним чином засвідчені копії:

- договору про надання правової допомоги № 17-01 від 04.01.2021, укладеного між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» (об`єднання);

- додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги № 17-01 від 07.07.2021;

- ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії СА №1067099 від 17.10.2023, виданого адвокатським об`єднанням адвокату Накоп`юку Ярославу Володимировичу на надання правничої (правової) допомоги позивачу;

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК №001243 від 16.12.2019;

- актів виконаних робіт (наданих послуг) № 17-01/378 від 27.12.2024 на суму 5 000,00 грн. та № 17-01/435 від 11.03.2024 на суму 1 621,16 грн.;

- рахунків на оплату №17-01/378 від 27.12.2024 та № 17-01/435 від 11.03.2025;

- платіжних інструкцій №8424 від 27.12.2024 на суму 5 000,00 грн. та № 8915 від 15.12.03.2025 на суму 2 624,16 грн.

Наданим позивачем документами підтверджено, що правничу допомогу позивачу надавало Адвокатське об`єднання «Право, бізнес і фінанси» на підставі договору про надання правової допомоги № 17-01 від 04.01.2021 (далі Договір).

В п. 1.1. Договору (тут і далі в редакції додаткової угоди № 1 від 07.07.2021) сторонами погоджено, що клієнт доручає, а об`єднання бере на себе зобов`язання всіма законними методами та способами надавати клієнту правову допомогу у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору визначено, що з метою здійснення захисту клієнта та представництва його інтересів, об`єднання доручає здійснення усіх необхідних дій, пов`язаних з виконанням даного договору, адвокату Накоп`юку Ярославу Володимировичу.

Отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару (пункт 4.1 Договору).

Згідно з п. 4.2. Договору, при визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характери і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Умовами пункту 4.3. Договору сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката складає 1 000,00 грн.

Сторони додатково домовилися про гонорар успіху, якщо для клієнта прийнято позитивне рішення. Розмір гонорару успіху становить 7% (сім відсотків) від ціни позову (п. 4.7. Договору).

Відповідно до п. 4.10 Договору, за результатами надання правової допомоги складається Акт виконаних робіт (наданих послуг), який підлягає підписанню клієнтом протягом трьох днів з моменту його отримання.

Сторонами складено та підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) № 17-01/378 від 27.12.2024 на суму 5 000,00 грн., відповідно до п. 1 якого об`єднанням надано, а клієнтом прийнято (отримано) юридичні послуги (правову допомогу) у формі:

- складання позовної заяви про зобов`язання АТ Українська залізниця внесення змін до особового рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 23 159,40 грн.; дата - 27.12.2024; тривалість виконання - 5 годин.

Відповідно до п. 2 даного Акту №17-01/378, вартість послуг в п. 1 цього Акта становить 5 000,00 грн.

Також сторонами складено та підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) № 17-01/435 від 11.03.2025 на суму 2 621,16 грн., відповідно до п. 1 якого об`єднанням надано, а клієнтом прийнято (отримано) юридичні послуги (правову допомогу) у формі:

- складання відповіді на відзив; дата - 27.01.2025; тривалість виконання 1 година;

- «гонорар успіху» у розмірі 7% від ціни позову 23 159,40 грн.; вартість 1 621,16 грн.

Відповідно до п. 2 даного Акту №17-01/435, вартість послуг в п. 1 цього Акта складає:

- 1 000,00 грн. - 1 година, витрачена на складання заяв по суті справи та/або з процесуальних питань;

- «гонорар успіху» у розмірі 7% від ціни позову становить 1 621,16 грн.

На підтвердження фактично понесених позивачем витрат надано копії платіжних інструкцій платіжних інструкцій №8424 від 27.12.2024 на суму 5 000,00 грн. та № 8915 від 15.12.03.2025 на суму 2 624,16 грн

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

14.03.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому відповідач просив повністю відмовити позивачу у стягненні з відповідача понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в Господарському суді міста Києва, зокрема витрат на професійну правничу допомогу у 7 621,16 грн., пославшись на те, що:

- розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), яке призначено для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи;

- заявлена позивачем до стягнення сума витрат становить більш, ніж 32 % від суми самого позову;

- вказане свідчить про те, що така сума гонорару за позов, який є тотожним (однаковим) тим майже 50 позовам, які упродовж 2024 та початку 2025 року вже розглянуті Господарським судом міста Києва (910/6284/24, 910/6808/24, 910/6804/24, 910/6414/24, 910/6841/24, 910/7399/24, 910/7413/24, 910/ 7410 /24, 910/4765/24) завеликою, так як тексти позовних заяв (перелік документі) у вказаних справах є майже однаковими і різняться тільки датами документів;

- часу на участь у судових засіданнях по справі представник не витрачав.

При цьому відповідач зазначив про те, що сума у 2 000,00 грн. є співмірною об`єму професійної правової допомоги, виконаної у цій справі.

Аналогічні доводи викладені відповідачем у апеляційній скразі.

З матеріалів справи слідує, що загалом позивачем заявлено до стягнення 7 621,16 грн. витрат на професійну правничу договору з яких 6 000,00 грн. становить вартість наданих послуг, а 1 621,16 грн. - «гонорар успіху».

Щодо стягнення вартості наданих послуг в сумі 6 000,00 грн. колегія суддів зазначає про таке.

З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідує, що Адвокатське об`єднання «Право, бізнес і фінанси» та зокрема адвокат Накоп`юк Ярослав Володимирович представляє інтереси позивача під час розгляду судами справи за участі відповідача

При цьому спори, які виникають між позивачем та відповідачем є типовими та не містять великої кількості документів, які необхідно було б вивчити при здійсненні підготовчої роботи.

Вказані обставини свідчать про те, що адвокат Накоп`юк Ярослав Володимирович при наданні правової допомоги у цій справі вже був обізнаний як з договором №43-41564379/2020-001 та його редакціями, так і законодавством та судовою практикою, а відтак адвокат при наданні юридичних послуг у цій справі не потребував багато часу для підготовчої роботи для складення позовної заяви, зокрема аналізу законодавства та судової практики, а також для складання позовної заяви.

Вказані вище обставини свідчать про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку має бути зменшений до 5 500,00 грн.

При цьому колегія суддів зауваважує відповідачу на тому, що саме він повинен довести невідповідність заявленої позивачем до стягнення вартості послуг з юридичного супровіду в суді першоії інстанції вимогам чинного законодавства та обставинам справи, проте відповідачем фактично не наведено конкретних посилань на розмір відповідних ринкових цін та не мотивовано, в чому саме полягає така не співмірність. В свою чергу колегією суддів не встановлено, що надання таких послуг є не доведеними, а їх вартість неспіврозмірнимою із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів зазначає про те, що матеріалами справи підтверджується представництво Адвокатським об`єднанням «Право, бізнес і фінанси» інтересів позивача в суді першої інстанції, в той час як відповідачем фактично не вказано, в чому саме полягає невідповідність суми гонорару в розмірі 5 500,00 грн. у цій справі вимогам чинного законодавства та обставинам справи, не наведено конкретних посилань на розмір відповідних ринкових цін та не мотивовано, в чому саме полягає така не співмірність.

Щодо «гонорару успіху» в сумі 1 621,16 грн. слід зазначити наступне.

Частинам 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань.

Отже, при встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху», ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Колегія суддів зазначає, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро, як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

Колегія суддів зазначає про те, що:

- за висновками Великої Палати Верховного Суду щодо можливості стягнення «гонорару успіху», які викладені у постанові від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;

- предмет спору у даній справі та зміст позовних вимог не охоплюють значну кількість обставин та фактів, які підлягають ретельному дослідженню, не потребують детального вивчення судової практики, адже категорія даного спору не відноситься до складної;

- у спірному випадку адвокатське об`єднання за надану позивачу у цій справи правову допомогу отримало гонорар за фактично надані послуги.

- в свою чергу гонорар (винагорода) адвоката оплачується саме за надану ним правову допомогу, тобто надану послугу, однак в даному випадку, гонорар адвоката у випадку прийняття позитивного рішення на користь позивача (1 621,16 грн.) не є гонораром чи винагородою адвоката в розумінні умов укладеного між позивачем та адвокатам договору та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки для його отримання адвокатом не надається правова допомога (послуга).

За таких обставин колегія суддів вважає, що заявлені до стягнення витрати в сумі 1 621,16 грн. не відповідають вказаним вище критеріям, оскільки не мають характеру необхідних, є неспівмірними з виконаною адвокатом роботою, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, а їх відшкодування матиме надмірний характер, в свою чергу, як встановлено вище, розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката для даної справи становить 5 500,00 грн.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції цілком вірно, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, приймнявши до уваги конкретні обставини справи, а також заперечення відповідача, дійшов висновку зменшити розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 5 500,00 грн.

За таких обставин додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 та з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24, отже підстав для їх скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.03.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/16125/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 20.05.2025

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

О.О. Хрипун