ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

про зупинення провадження у справі

21 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/1083/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від Одеської обласної прокуратури-Шафарчук О.В., за посвідченням;

від Одеської міської ради, м. Одеса-Павлюк В.С., на підставі самопредставництва;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» м. Одеса- Згода О.О., на підставі ордеру;

від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради-Мельничук М.С., на підставі самопредставництва.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року м. Одесі, суддя першої інстанції Сулімовська М.Б. повний текст складено та підписано 30.01.2025 року

у справі № 916/1083/23

за позовом: Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави

до відповідача 1: Одеської міської ради, м. Одеса

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» м. Одеса

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди землі недійсним, повернення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У травні 2023 року керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою в інтересах держави до відповідача-1 Одеської міської ради, відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», м. Одеса в якій просив суд:

- визнати незаконним рішення Одеської міської ради від 11.12.2019 №5580-VII «Про надання дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», м.Одеса на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1540 га за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б, цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання - для подальшого проектування та будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями»;

- визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 22.07.2020 №6365-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1113 га за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», м.Одеса (кадастровий номер :10:001:0003);

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,1113 га з кадастровим номером :10:001:0003 за адресою: м.Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б, укладений 11.09.2020 між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №2273;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» повернути територіальній громаді міста Одеси земельну ділянку площею 0,1113 га з кадастровим номером :10:001:0003 за адресою: м.Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б у стані не гіршому, порівняно з тим, у якому Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» одержало її в оренду.

Обґрунтовуючи позовну заяву прокурор стверджує, що спірні рішення Одеської міської ради від 11.12.2019 №5580-VII "Про надання дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1540 га за адресою: м.Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б, цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання - для подальшого проектування та будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями" та від 22.07.2020 №6365-VII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1113 га за адресою: м.Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б та надання її в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», а також договір оренди земельної ділянки площею 0,1113 га з кадастровим номером :10:001:0003 за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б, укладений 11.09.2020 між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №2273, суперечать приписам чинного законодавства та висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Верховного Суду, - в силу чого спірні рішення підлягають визнанню незаконним та скасуванню, договір визнанню недійсним, а земельна ділянка поверненню громаді у стані не гіршому, порівняно з тим, у якому відповідач одержав її в оренду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року у справі №916/1083/23 (суддя Сулімовська М.Б.) у задоволенні позову керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до відповідача-1 Одеської міської ради, відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», м. Одеса відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, місцевий господарський суд зазначив, що прокурором не доведено можливості формування вільної земельної ділянки з урахуванням розташованого на ній об`єкту нерухомості, що належить на праві власності відповідачу-2, червоних ліній, наявних інженерних мереж, охоронних зон, містобудівної документації та Державних будівельних норм для виділення окремої вільної земельної ділянки в межах сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0003, яка могла б бути цікава іншим юридичним та/або фізичним особам та мала би попит на ринку продажу.

Мотиви означених висновків суд першої інстанції обґрунтував посиланням на висновок судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 23-6176 від 04.03.2024, складений експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на замовлення відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД». При цьому суд першої інстанції зазначив, що прокурор належними та допустимими доказами не довів невідповідність проєкту землеустрою вимогам законодавства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновків, що передача земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0003 в користування відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», м.Одеса була можлива без проведення земельних торгів, що спростовує твердження прокурора про порушення відповідачами вимог ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України та про незаконність рішень Одеської міської ради від 11.12.2019 № 5580-VII та від 22.07.2020 № 6365-VII.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову прокурора в частині вимог про визнання незаконними, скасування рішень органу місцевого самоврядування, суд першої інстанції зазначив, що оскільки на підставі рішень Одеської міської ради від 11.12.2019 № 5580-VII та від 22.07.2020 № 6365-VII було розроблено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, затверджено проект землеустрою щодо відведення такої ділянки та надано спірну земельну ділянку в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД», то оспорювані рішення міської ради у відповідній частині вичерпали свою дію, що, на думку суду, свідчить про обрання прокурором неефективного способу захисту прав та відсутність правових підстав для задоволення означених вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки від 11.09.2020, укладеного між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» за № 2273, суд першої інстанції зазначив, що підстав для визнання рішення Одеської міської ради від 22.07.2020 за № 6365-VII незаконним та його скасування наразі немає, тому й позов у частині похідної вимоги про визнання договору недійсним задоволенню не підлягає.

Аналогічно відмову у задоволенні позову прокурора в частині повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді суд першої інстанції аргументував тим, що означена вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між відповідачами, в задоволенні якої судом відмовлено.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що за своїм змістом задоволення позовних вимог у цій частині не відповідатиме «принципу пропорційності», оскільки докладатиме надмірний індивідуальний тягар на юридичну особу, яка добросовісно набула права власності на об`єкти нерухомого майна та право оренди спірної земельної ділянки, та становитиме втручання у право відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса з рішенням Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року у справі №916/1083/23 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник, посилаючись на встановлені судом першої інстанції обставини, зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України, та не врахував усталену практику судів та правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Скаржник наголошує, що вирішуючи питання про застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, суд першої інстанції процитував у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, однак в порушення ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, на які посилався прокурор у позовній заяві та інших заявах по суті справи.

Таким чином, прокурор посилаючись на правові висновки Верховного Суду та за конкретних обставин зазначеної справи зазначає, що порядок отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» в оренду земельної ділянки площею 0,2200 га з кадастровим номером :10:001:0003 за адресою: м. Одеса, Люстдорфська дорога, 78Б для подальшого проектування та будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями регулюється статтями 134, 135 Земельного кодексу України, тобто передбачає проведення земельних торгів, однак такий порядок дотриманий не був.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зокрема ч. 4 ст. 236, п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, оскільки під час прийняття рішення не врахував усталеної судової практики та висновків щодо застосування норм матеріального права, зокрема ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, викладених в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, від 04.10.2023 у справі № 916/2319/22, від 24.01.2024 у справі № 916/1022/23.

Також, скаржник наголошує, що у клопотанні про долучення до матеріалів господарської справи висновку експертизи № 23-6176 від 04.03.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» не навів жодних поважних причин для поновлення пропущеного строку для подання означеного доказу, не ініціював питання про повернення на стадію підготовчого провадження, а суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, зокрема ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, вирішив питання про долучення доказів відповідача на стадії судового розгляду по суті та поновив пропущений строк для подання доказів необґрунтовано з порушенням визначених у ст. 2 Господарського процесуального кодексу України засад рівності учасників справи та змагальності сторін.

Також, апелянт, посилаючись на правові висновки Верховного суду зазначив, що оскільки оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням положень ст.ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України, то рішення Одеської міської ради від 11.12.2019 № 5580-VII про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення в оренду спірної ділянки підлягає визнанню незаконним, а рішення Одеської міської ради від 22.07.2020 № 6365-VII про надання спірної земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» підлягає визнанню незаконним та скасуванню в судовому порядку.

Крім того, скаржник зауважує, що оскільки рішення Одеської міської ради від 11.12.2019 № 5580-VII та від 22.07.2020 № 6365-VII прийнято з порушенням ст.ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України та зі змісту зазначених рішень вбачається, що спірну земельну ділянку відведено в орендне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» поза процедурою земельних торгів виключно для нового будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями, то укладений на їх підставі договір оренди землі підлягає визнанню недійсним.

Скаржник також наголошує на тому, що, що договір оренди земельної ділянки від 11.09.2020 року за № 2273 підлягає визнанню недійсним також у зв`язку з його невідповідністю закону з підстав, які викладені у позові.

При цьому скаржник вказує, що у пунктах 3.1, 5.1 договору оренди землі 11.09.2020 за № 2273 зазначено, що земельна ділянка передається в оренду для подальшого проєктування та будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями, а не для цілей експлуатації та обслуговування існуючого житлового будинку, а тому на думку скаржника зміст оспорюваного договору оренди землі сам по собі суперечить положенням ст. 134, 135 Земельного кодексу України та в силу приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійним.

Крім того, скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову прокурора в частині позовної вимоги про повернення територіальній громаді м. Одеси спірної земельної ділянки, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зокрема, ч. 4 ст. 236 Господарського кодексу України, оскільки не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.10.2023 у справі № 916/2319/22, що стосувалась подібних правовідносин, в якій суди розглядали позов заступника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави до Одеської міської ради, ТДВ «Виробниче будівельно-монтажне об`єднання «Одесбуд» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку з підстав порушення ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України під час відведення в оренду земельної ділянки поза процедурою земельних торгів для будівництва багатоповерхового житлового будинку, а не для обслуговування існуючих будівель.

Також, скаржник зазначає, що у спірних правовідносинах, що виникли, втручання держави у мирне володіння майном відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» відповідає критерію законності, оскільки грунтується на національному законодавстві, а саме ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 216 Цивільного кодексу України, положення яких є доступними для заінтересованих осіб, чіткими та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії означених норм.

Крім того, скаржник наголошує, що втручання держави у мирне володіння майном відповідача здійснюється з дотриманням критерію відповідності суспільним інтересам, оскільки Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Скаржник вважає, що передачею в оренду спірної земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю ХАНБЕР ТРЕЙД» порушено не тільки процедуру відведення земельних ділянок комунальної власності на конкурентних засадах, а й інтереси необмеженого кола осіб (статтею 13 Конституції України визначено, що земля є власністю Українського народу), які могли отримати частину спірної земельної ділянки, вільної від забудови, зокрема, в порядку безоплатної приватизації.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року м. Одесі, справу призначено до судового розгляду на 31.03.2025 року.

31.03.2025 року колегія суддів оголосила перерву в судовому засіданні на 21.05.2025 року.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 року Департамент земельних ресурсів змінено на його правонаступника-Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.

13.03.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТЕЙД», м.Одеса надійшов відзив (вх№091/25/Д2), у якому останній просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Колегією суддів відзив долучено до матеріалів справи.

Зокрема, у відзиві враховуючи те, що і вид використання земельної ділянки: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і 02.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури знаходяться у межах однієї категорії земель (землі житлової та громадської забудови), обрання для спірної земельної ділянки вид використання 02.10 не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки, відповідач-2 вважає, про відсутність підстав стверджувати про незаконність передачі власником земельної ділянки Одеською міською радою її Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» під будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, що відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Окрім цього, відповідач -2 вказує, що земельна ділянка площею 0,1113 га (кадастровий номер :10:001:0003) була сформована, як новий об`єкт, а тому первісне встановлення цільового призначення спірної земельної ділянки із категорією землі житлової та громадської забудови, відбулось саме при прийнятті Одеською міською радою оспорюваних рішень, отже цим органом не було порушено положень законодавства щодо визначення цільового призначення земельної ділянки у своїх рішеннях.

У зв`язку із чим, відповідач-2 вказує, що приймаючи спірні рішення та обираючи цільове призначення для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання-для подальшого проєктування та будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями Одеська міська рада діяла в межах визначених законом повноважень та у відповідності до вимог Земельного кодексу України.

Також, відповідач-2 наголошує, що оскільки Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці, яку відповідач-2 просив надати в оренду, в даному випадку порядок отримання земельної ділянки в оренду регулюється ст.123 Земельним кодексом України, без проведення процедури земельних торгів.

Таким чином, на думку відповідача-2 передача зазначеної земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів відповідає вимогам Земельного кодексу України та не може вважатися порушенням норм матеріального права.

Щодо твердження апелянта про нібито неспівмірність площі відведеної земельної ділянки з площею існуючого житлового будинку, відповідач-2 зазначає, що жодна норма законодавства не містить вимог щодо пропорційного співвідношення площі об`єкта нерухомості та площі земельної ділянки, що передається в оренду.

Крім цього, відповідач-2 зазначає, що апелянт безпідставно посилається на порушення судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення ст.ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України, оскільки у зазначених нормах відсутні положення, які підтверджували б доводи апелянта щодо неправомірності передачі земельної ділянки відповідачу-2 в оренду без проведення земельних торгів. А також те, що вимоги частини другої статті 134 Земельного Кодексу України передбачають можливість передачі земельної ділянки без проведення земельних торгів лише тієї частини земельної ділянки, яка знаходиться під плямою забудови об`єкту нерухомості.

Відповідач-2 вказує, що рішення суду першої інстанції цілком відповідає актуальній практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновкам Верховного Суду викладених в постановах: від 06.09.2023 у справі № 922/838/22; від 01.10.2024 у справі №910/20103/23.

Також, відповідач-2 посилаючись на правову позицію Верховного Суду вказав, що висновок експертизи №23-6176 від 04.03.2024 є належним та допустимим доказом у справі, оскільки його висновки відповідають предмету спору та повинні враховуватися судом першої інстанції при ухваленні рішення. Вищевказаний висновок безпосередньо стосується предмета спору, оскільки саме за його допомогою можливо встановити істотні обставини, які неможливо визначити без спеціальних знань, а тому суд першої інстанції правомірно взяв до уваги висновки експертизи як належний доказ у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вони містять дослідження, що потребують спеціальних знань у сфері земельних правовідносин та містобудування.

Таким чином, на думку відповідача-2 твердження апелянта про неналежність висновку експертизи є безпідставними, оскільки без її проведення неможливо було б встановити фактичні обставини, необхідні для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Крім цього, відповідач-2 вказує, що доводи апелянта про те, що прокурор не оспорює відповідність цільового призначення земельної ділянки містобудівній документації, не відповідає дійсності, оскільки у позовній заяві та заявах по суті справи прокурор оспорював відповідність цільового призначення земельної ділянки, стверджуючи, що вона була передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» не для обслуговування існуючого житлового будинку, а для нового будівництва, що, на його думку, суперечить вимогам земельного законодавства, зокрема статтям 124, 134 Земельного кодексу України. Враховуючи це, відповідач-2 вважає, що доводи апелянта про те, що прокурор не ставив під сумнів відповідність цільового призначення, є суперечливими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім цього, відповідач-2 вказує, що апелянтом необґрунтовано в апеляційній сказі зазначено, що спірна земельна ділянка з врахуванням містобудівної документації на місцевому рівні може бути відведена для нового будівництва багатоквартирного житлового будинку, але лише у разі проведення процедури земельних торгів (на конкурентних засадах), відповідно до ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України, оскільки жодною нормою чинного законодавства таких положень не передбачено.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції нібито неправильно застосував норми матеріального права (ст. 124, 134, 135 Земельного кодексу України) та не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, відповідач-2 зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі, керувався актуальною судовою практикою, зокрема висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.09.2023 у справі № 922/838/22.

Також відповідач-2 наголошує, що позивачем, не взято до уваги, що наслідки недійсності правочину також необхідно буде застосувати і до Одеської територіальної громади шляхом зобов`язання повернення грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» сплачені як орендну плату за весь період використання земельної ділянки, що також спричинить майнову шкоду державним інтересам в особі Одеської територіальної громади. У зв`язку з чим не зрозуміло, які порушені державні

інтереси в теперішній час захищає позивач та яким чином будуть відновлені економічні інтереси держави.

Крім того, відповідач-2 вказує, що позивачем не надано жодних доказів, що орендна плата є заниженою. Апелянт безпідставно стверджує, що територіальна громада нібито отримала б більший розмір орендної плати внаслідок торгів, однак жодного доказу цього не надано.

Таким чином, на думку відповідача-2 сам по собі факт того, що земля не була передана через торги, не є автоматичним доказом порушення прав інших осіб, а доводи апелянта не заслуговують.

Також, 17.03.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеської міської ради надійшов відзив (вх№691/25/Д2), у якому остання просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Колегією суддів відзив долучено до матеріалів справи.

Зокрема, у відзиві відповідач-1 зазначає, що у даному випадку проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» повністю відповідає всім вимогам законодавства та містить всі передбачені законодавством погодження, що не спростовано під час розгляду справи прокурором у суді першої інстанції.

Також, відповідач-1 посилаючись на ст. 124,134 Земельного кодексу України зазначає, що вказана норма законодавства не визначає жодного виду цільового призначення, за яким діє встановлена процедура. Законодавцем не передбачено виключень щодо вказаної норми, залежно від обраного орендарем виду цільового призначення земельної ділянки. Законодавством не визначається конкретний вид цільового призначення земельної ділянки, яку має право отримати в оренду особа, якій належить право власності на об`єкти нерухомості на ній.

Відповідач-1 вказує, що чинне законодавство України встановило єдину вимогу для отримання земельної ділянки в оренду без проведення торгів - розташування на ній об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності відповідних фізичних або юридичних осіб. Інших вимог, які мало би бути дотримано при отриманні дозволу на розробку проєкту землеустрою та при його безпосередній розробці, чи які мала би право міська рада вимагати від відповідача-2, законодавство не визначає.

З урахуванням фактичних обставин та положень чинного законодавства України відповідач-1 вказує, що у Одеської міської ради були відсутні законні підстави для відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» у наданні дозволу та в подальшому у затвердженні проєкту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки в оренду.

Відповідач-1 зазначає, що проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД» повністю відповідає всім вимогам законодавства та містить всі передбачені законодавством погодження, що не спростовано прокурором у позові та під час розгляду справи у місцевому господарському суді.

Також, відповідач-1 зазначає, що у зв`язку з відсутністю норми права, яка обмежує особу, якій належать на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна, в реалізації свого права, яке встановлено ч. 2 ст. 123 Земельним кодексом України, самостійно визначити місце розташування та розмір земельної ділянки (яку вперше сформовано за клопотанням особи) та за відсутності норми права, яка зобов`язує орган місцевого самоврядування відмовити або обмежити особу самостійно визначати розмір земельної ділянки або зменшити такий розмір з інших підстав, крім передбачених ч. 3 ст. 123 Земельним кодексом України, оскаржувані рішення Одеської міської ради є законними та обґрунтованими, оскільки вказані рішення Одеської міської ради не порушують жодної норми законодавства України.

Враховуючи вищезазначене відповідач-1 вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено надані до суду докази, вірно застосовано норми матеріального права щодо спірних правовідносин, а, отже, жодних обґрунтованих підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 р. у справі № 916/1083/23 апелянтом не наведено.

Дослідивши предмет та підстави позову прокурора, текст оскаржуваного рішення суду першої інстанції та підстави його оскарження, судова колегія дійшла висновку про зупинення апеляційного провадження у справі, з огляду на наступне.

За результатами опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 справу № 922/511/24 було передано на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно із частиною 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з необхідністю відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19 щодо кваліфікації договору оренди землі як оспорюваного правочину. Зокрема, в ухвалі на обґрунтування мотивів Суд зазначив про те, що договори оренди землі за відсутності для цього підстави, визначеної в частині 2 статті 134 Земельного України, укладені без дотримання конкурентних засад, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками комунальної власності порушують публічний порядок та згідно з частинами 1 та 2 статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемними, а не недійсними.

Так, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.01.2025 у справі №922/2380/19, якщо особа, яка прагнула отримати земельні ділянку для ведення фермерського господарства отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, то договори оренди землі щодо цих земельних ділянок, укладені після набрання чинності зазначеним Законом, є оспорюваними правочинами.

В ухвалі на обґрунтування мотивів передачі касаційний суд зазначив про те, що договори оренди землі за відсутності для цього підстави, визначеної в ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, укладені без дотримання конкурентних засад, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками комунальної власності порушують публічний порядок та згідно з частинами 1 та 2 ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемними, а не недійсними.

Судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно з ухвалою від 10.04.2025 вказану справу прийняла до розгляду та призначила її розгляд на 22.05.2025.

У даному випадку однією з позовних вимог прокуратури є визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 25.02.2021 між Одеською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР ТРЕЙД»

Підставою недійсності правочину прокурор визначив те, що договір оренди земельної ділянки від 11.09.2020, укладений на підставі незаконного рішення Одеської міської ради, із урахуванням обставин справи та відповідно до ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, не відповідає положенням земельного законодавства.

Зупинення провадження у справі це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов`язковий (зазначений в законі), за наявності якого господарський суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, і факультативний, необов`язковий для господарського суду, але який застосовується на його розсуд.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників господарських відносин, об`єкта і предмета правового регулювання, підстав позову, фактичних обставин, що формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

За умовами пункту 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Пунктом 4 частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

Згідно з частиною першою, пунктом 6 частини другої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

В силу частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом, і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах із зазначенням обставин, які потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, не нав`язуючи при цьому судам нижчого рівня результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Лейла Шахін проти Туреччини" від 10.11.2005 зазначається, що згідно з практикою закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають обирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі "Воловік проти України" від 06.12.2007).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справі "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996; рішення у справі "Вєренцов проти України" від 11.04.2013).

Крім того, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що одним із елементів передбаченого пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий розгляд справи судом є змістовне, а не формальне тлумачення правової норми (рішення у справі "Бентем проти Нідерландів" від 23.10.1985), при цьому очевидні суперечності у прецедентній практиці вищого суду та невиконання механізму, спрямованого на забезпечення гармонізації судової практики виступають причиною порушення прав громадян на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аксіс та інші проти Туреччини").

Отже, апеляційним судом встановлено, що правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №922/511/24, щодо застосування, зокрема, ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України в контексті визначення правової природи вимоги про визнання недійсним договору оренди, може мати суттєве значення для правильного вирішення спірного питання у справі №916/1083/23.

Ураховуючи викладене, з метою дотримання єдності судової практики та зважаючи на те, що правовий висновок Верховного Суду у справі №922/511/24 може мати суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі, апеляційна колегія з власної ініціативи дійшла висновку про необхідність зупинення апеляційного провадження у справі №916/1083/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку судового рішення у справі №922/511/24.

Даний висновок суду апеляційної інстанції щодо необхідності зупинення апеляційного провадження до отримання правового висновку судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування вищевказаних положень Цивільного кодексу України в контексті визначення правової природи вимоги про визнання договору оренди землі недійсним, повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у низці ухвал останнього про зупинення касаційного провадження у подібних справах, зокрема - №916/1087/23.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 227, ст. 234, 269, 270, 273, 281 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі №916/1083/23 за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 15.01.2025 року до перегляду судового рішення по справі №922/511/24 у касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Зобов`язати сторін повідомити Південно-західний апеляційний господарський суд про результати розгляду Верховного Суду справи №922/511/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М.Принцевська
Я.Ф.Савицький