ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

"15" травня 2025 р. Справа № 916/1884/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О.,

розглянувши заяву (вх. № 2-745/25 від 13.05.2025) Акціонерного товариства «ОТП БАНК» про забезпечення позову

у справі № 916/1884/25

за позовом: Акціонерного товариства «ОТП БАНК» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43)

до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліга-50» (67000, Одеська

обл., Миколаївський район, селище міського типу Миколаївка(з), вул.

Карпішина В., буд. 70 )

2) ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «ОТП БАНК» звернувся із позовною заявою від 13.05.2025 (вх. № 1924/25/25 від 13.05.2025) про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліга-50» (відповідач-1) та ОСОБА_1 (відповідач-2) суми заборгованості за договором про надання банківських послуг № CR 19-090/500-2 від 06.03.2019 станом на 21.03.2025 у розмірі 17 091 750, 66 грн, яка складається з: 14 115 100 грн загальна сума заборгованості; 2 976 650, 66 грн загальна сума заборгованості по відсотках; стягнення судового збору в розмірі 256 376, 26 грн.

Разом із позовною вимогою Акціонерне товариство «ОТП БАНК» звернувся із заявою від 13.05.2025 (вх. № 2-745/25 від 13.05.2025), в якій просить вжити заходи забезпечення позову; в межах суми позовних вимог в розмірі 17 091 750, 66 грн, винести ухвалу про забезпечення позовної заяви шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Ліга-50», а саме на: частку власності: 4/100, тип майна: склад зерновий № 1, загальна площа (кв.м.): 652, 5, реєстраційний номер майна: 32912304, адреса нерухомого майна: Одеська обл., Миколаївський район, с. Дружелюбівка, вул. Центральна, буд. б/н.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявник послався на невиконання відповідачем-1 умов договору про надання банківських послуг № № CR 19-090/500-2 від 06.03.2019 та відповідачем-2 умов договору поруки № SR196-102/500 від 06.03.2019 в частині погашення заборгованості у встановлені строки. Вказує, що у випадку відчуження відповідачем належних йому на праві власності об`єктів нерухомого майна до набрання можливим рішенням суду законної сили позивач буде позбавлений можливості стягнути з них суму заборгованості за кредитним договором за рахунок продажу належного йому майна. У такому випадку, завдання судочинства, яке полягає в ефективному захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів осіб, не тільки шляхом ухвалення законних рішень, але й їх фактичного виконання не буде досягнуто, а порушене право банку на повернення наданих у кредит коштів не буде захищено, адже, як вбачається з інформаційних довідок, інших цінних активів у відповідача немає.. Стверджує, що відповідачі не бажають добровільно сплатити борг за кредитним договором, про що свідчить ігнорування ними надісланої на їх адресу повідомлення про порушення №№ 1, 2 вих. № 73-3-2/3728 та вих. № 73-3-2/3729; існує висока імовірність того, що відповідач має намір до ухвалення судового рішення відчужити вищезазначене майно на користь третіх осіб з метою уникнення відповідальності по сплаті боргу позивачу. Вважає, що даний вид забезпечення позовної заяви є співмірним до заявлених позовних вимог та не порушує законних прав та інтересів відповідачів, оскільки запропонований позивачем захід забезпечення позову лише тимчасово обмежуватиме Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліга-50» у праві розпоряджатися таким майном на час судового розгляду справи та буде скасований у випадку відхилення вимог банку. Не зважаючи на те, що строк для виконання зобов`язань за кредитним договором сплинув, відповідач продовжує ухилятися від їх виконання, чим порушує законні права та інтереси Акціонерного товариства «ОТП БАНК» та змушує останнього звернутися до суду за захистом своїх прав.

Дослідивши матеріали поданої заяви про забезпечення позову, господарський суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно зі ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положення зазначеної норми пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. ч. 2, 4, 14 ст. 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

Ч. 1 ст. 138 ГПК України визначено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі Кюблер проти Німеччини).

Велика Палата Верховного Суду у п.п. 46-48 постанови від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Статті 136, 138 ГПК України передбачають право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Втім, під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

З урахуванням вимог, передбачених ст. ст. 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду і чинними нормами ГПК, вирішуючи питання про забезпечення позову, суди перевіряють, а заявник відповідно повинен навести суду достатні підстави для застосування того чи іншого виду забезпечення позову, надати відповідні докази на їх підтвердження та відповідність основним критеріям.

Предметом позову, з яким звернувся позивач до господарського суду є вимога до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліга-50» та до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 17 091 750, 66 грн у зв`язку з неналежним виконанням останніми своїх зобов`язань за кредитним договором та за договором поруки в частині погашення заборгованості.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 424403097 від 28.04.2025 склад зерновий № 1 за реєстраційним номером майна: 32912304, за адресою: Одеська обл., Миколаївський район, с. Дружелюбівка, вул. Центральна, буд. б/н загальною площею 652, 5 кв.м. належить на підставі рішення Миколаївського районного суду Одеської області по справі № 2-569/2011 від 13.12.2011 Товариству з обмеженою відповідальністю «Ліга-50» на праві приватної власності із часткою власності 4/100.

У тексті заяви про забезпечення позову вказано, що Акціонерне товариство «ОТП БАНК» просить вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Ліга -50» та ОСОБА_1 на праві власності.

Однак, позивачем належними доказами не доведено, кому і в яких частках наразі належить на праві власності вказане нерухоме майно та чи визначено таких осіб учасниками справи.

Суд зазначає, що забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності сторін, а застосований судом вид вжитих заходів забезпечення не може вирішувати питання про права інших осіб, крім відповідача, тим більше осіб, які не беруть участі у справі.

Тому, перед прийняттям рішення про задоволення заяви про забезпечення позову суд має пересвідчитись, що майно, на яке просить накласти арешт позивач, дійсно належить відповідачу на праві приватної власності, а не іншим особам.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2021 у справі № 755/5333/20 вказав, що при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження суди не звернули увагу, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21.04.2021 у справі № 372/333/20, від 21.04.2022 у справі № 755/5300/21.

Разом з цим, позивачем до заяви про забезпечення позову не надано жодних доказів, які підтверджують наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування такого виду забезпечення позову, як арешт майна відповідача-1.

Саме по собі твердження позивача про те, що відповідач-1 допустив неналежне виконання договірних зобов`язань не є обґрунтованим припущенням про те, що у разі невжиття таких заходів забезпечення позову (у разі задоволення позовних вимог) рішення суду неможливо буде виконати, з огляду на те, що відповідач-1 є юридичною особою, що зареєстрована за законодавством України, не перебуває в стані припинення, а отже продовжує здійснювати підприємницьку діяльність.

Заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача не містить жодних відомостей про вчинення відповідачем-1 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду (у випадку задоволення відповідного позову), а доводи заявника зводяться до підстав виникнення спору (неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань), що підлягає встановленню судом під час розгляду справи по суті, а отже не може оцінюватися судом як достатні доводи для того, щоб дійти обґрунтованого припущення, що відповідач, який продовжує здійснювати свою господарську діяльність буде ухилятися (або наразі має намір ухилятись) від виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог.

Слід окремо зауважити на тому, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач-1 вчиняє дії щодо зменшення належного йому майна.

Так само, заява не містить посилань на будь-які інші обставини, що з більшою вірогідністю свідчили б про те, що в майбутньому відповідач-1 має намір ухилятись від виконання рішення суду (у разі задоволення позову), а подана позивачем заява ґрунтується на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача-1 від виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

З урахуванням вищевикладеного, відмовляючи у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на майно частку 4/100 складу зернового № 1, загальною площею 652, 5 кв.м., за реєстраційним номером майна: 32912304, за адресою: Одеська обл., Миколаївський район, с. Дружелюбівка, вул. Центральна, буд. б/н, яка згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 424403097 від 28.04.2025, належить на підставі рішення Миколаївського районного суду Одеської області по справі № 2-569/2011 від 13.12.2011 Товариству з обмеженою відповідальністю «Ліга-50», суд виходить з того, що частка Відповідача-1 є незначною (4%), а її вартість, згідно доданої заявником довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29.04.2025 та здійсненого відповідно до неї позивачем розрахунку, складає 60 893,60 грн, накладення арешту на яку в будь-якому випадку не забезпечить позовні вимоги заявника у разі ухвалення рішення суду на його користь, натомість спричинить непропорційне втручання у право на мирне володіння майном співвласника (-ів) зазначеного майна (які не є учасниками даного судового процесу та про яких матеріали справи не містять будь-яких відомостей), що не відповідає співмірності та адекватності заходу до забезпечення позову, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або можливих негативних наслідків для третіх осіб.

Зважаючи на встановлені судом обставини, а також те, що застосований судом вид вжитих заходів забезпечення не може вирішувати питання про права інших осіб, крім відповідача, тим більше осіб, які не беруть участі у справі, в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Ліга-50».

Отже, з огляду на вищевказані норми та наведені обставини у сукупності, розглянувши заяву від 13.05.2025 (вх. № 2-745/25 від 13.05.2025) про забезпечення позову, виходячи з характеру обставин справи, суд не вбачає посилання заявником на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, від 11.12.2023 у справі № 904/1934/23, обґрунтованими, оскільки обставини, встановлені у даній справі, не є релевантними до обставин, встановлених у вказаних постановах Верховним Судом.

Згідно з ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Ч. 6 ст. 140 ГПК України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно з ч. 8 ст. 140 ГПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Керуючись ст. ст. 136 - 138, ст. ст. 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Акціонерному товариству «ОТП БАНК» у задоволенні заяви від 13.05.2025 (вх. № 2-745/25 від 13.05.2025) про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили 15 травня 2025 року з моменту її підписання суддею у відповідності до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя О.О. Мусієнко