ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

"08" травня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1195/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Уліцька А.В.,

від відповідача-1: Каланжова А.О.,

від відповідача-2: не з`явився,

розглянувши справу № 916/1195/25

за позовом: Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (вул. Отамана Головатого, № 89, м. Одеса, 65003)

до відповідачів: 1) Одеської міської ради (пл. Біржова, № 1, м. Одеса, 65026),

2) Клюшенка Андрія Йосиповича ( АДРЕСА_1 )

про усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення, припинення права володіння та зобов`язання повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

26.03.2025 заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави до Одеської міської ради та ОСОБА_1 , в якій просить суд:

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання незаконним та скасування пункту 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосуються, приміщення басейну для плавання за адресою: АДРЕСА_2 ;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а, з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 01;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а, шляхом зобов`язання Клюшенко Андрія Йосиповича повернути її територіальній громаді міста Одеси.

31.03.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх. № 1227/25 від 26.03.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1195/25. Справу № 916/1195/25 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "22" квітня 2025 року о 12:00 год.

Окрім того, вказаною ухвалою суду було зобов`язано Одеську міську раду надати до суду належним чином засвідчені копії Додатків № 1 та № 2 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», якими було затверджено програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності, а також затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягали приватизації у 1999 році.

22.04.2025 у підготовчому засіданні по справі № 916/1195/25 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "08" травня 2025 року о 12:40 год.

Дослідивши матеріали справи, виходячи з положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, предметом позову у даній справі є вимоги прокурора усунути перешкоди територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні нежитловою будівлею, загальною площею 339,3 кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а, шляхом визнання незаконним та скасування пункту 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», а також шляхом припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на спірну нежитлову будівлю та зобов`язання ОСОБА_1 повернути її територіальній громаді міста Одеси.

Підставами позову зазначено, що приміщення літ. «Б» - басейну Одеського ліцею № 24 Одеської міської ради всупереч положенням законодавства про заборону приватизації майна закладів освіти у 1999 році приватизоване та наразі перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , за яким зареєстроване право власності на вищевказане приміщення басейну.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Європейська Комісія з прав людини в справі «Лео Занд проти Австрії» (Leo ZAND v. Austria), заява №7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978, зазначила, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (п.68). З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви №29458/04 та №29465/04). Суд, який без жодних пояснень, перевищує звичайні межі повноважень своєї юрисдикції, що є умисним порушенням закону, не є «судом, встановленим на законних підставах» у провадженнях, що розглядаються судом (пункти 27-28).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції. Тобто поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика Європейського суду з прав людини право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17 та від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, ознаками господарського спору є те, що: 1) спір виник із правовідносин, що врегульовані нормами цивільного та господарського права; 2) вимога ініціатора звернення до суду зумовлена прагненням відновити своє порушене приватне (цивільне чи господарське) суб`єктивне право та/або захистити приватний (цивільно- чи господарсько-правовий) інтерес; 3) процесуальне законодавство містить пряму норму, згідно з якою відповідний спір належить до юрисдикції саме господарських судів; 4) у процесуальному законі відсутня пряма норма, яка визначає юрисдикцію іншого суду для відповідного спору.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.20 ГПК України, справи у спорах щодо приватизації майна відносяться до юрисдикції господарських судів, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

У вказаному пункті відсутня вказівка на суб`єктний склад сторін.

Пункт 2 є окремим пунктом частини 1 статті, незалежним від п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України та передбачає розгляд господарськими судами спорів, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи, у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо приватизації майна, крім справ про приватизацію державного житлового фонду.

Відтак, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду), в тому числі спори про визнання недійсними відповідних актів органів місцевого самоврядування та органів приватизації, а також спори зі справ, що виникають з корпоративних відносин. Зазначені справи підвідомчі господарським судам і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Тож, при визначенні юрисдикції цієї справи слід виходити з характеру та змісту спірних правовідносин, у межах яких і за захистом яких звернувся прокурор.

Як було зазначено судом вище, заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до господарського суду із даним позовом про усунення перешкод територіальній громаді міста Одеси у користуванні та розпорядженні спірною нежитловою будівлею шляхом визнання незаконним та скасування пункту 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю та зобов`язання відповідача-2 повернути її територіальній громаді міста Одеси на підставі п. 2 ч. 1 ст. 20 ГПК України, вказуючи, що спірна нежитлова будівля басейну навчального закладу, яка на переконання прокурора, у 1999 році не підлягала приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням, Одеською міською радою внесена до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом продажу, а ГПК прямо передбачено, що спори, пов`язані з приватизацією майна, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства та будь-яких винятків з цього привила кодексом не встановлено.

Отже, як убачається з позовної заяви, прокурор звернувся до суду в інтересах держави з позовом до відповідачів у межах правовідносин щодо відчуження комунального майна, стверджуючи про незаконність такого відчуження, як проведеного поза межами та всупереч нормативно передбаченої для відчуження такого майна процедури приватизації.

Розглядаючи справу, суд має насамперед визначити зміст правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює, та правильно її застосувати.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №654/540/17-а: «Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується права цивільного і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору».

Предметом спору у цій справі є, серед іншого, дії органу місцевого самоврядування, пов`язані з прийняттям рішення, а також саме рішення Одеської міської територіальної громади.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Як свідчать матеріали справи, 29.06.1999 Одеською міською радою прийняте рішення № № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким Одеська міська рада вирішила затвердити програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси на 1999 рік (додаток 1), затвердити перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації у 1999 році (додаток 2) та перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році (додаток 3).

Відтак, Одеською міською радою було розмежовано об`єкти комунальної власності, що підлягали приватизації та об`єкти, які мали бути відчуженими.

Як встановлено судом, зазначено самим прокурором та підтверджено Одеською міською радою, спірне приміщення басейну для плавання за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а, було включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягали відчуженню у 1999 році шляхом викупу. При цьому, як вбачається з переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягали приватизації у 1999 році (додаток 2), спірна нежитлова будівля не була включена до об`єктів, що підлягають приватизації та в подальшому не була приватизована.

Як вбачається з наданих прокурором доказів, зокрема, з договору № 28 купівлі-продажу від 31.08.1999, Одеська міська рада в особі Представництва по управлінню комунальною власністю продала, а Державна податкова інспекція в Суворівському районі м. Одеси купила майно комунальної власності територіальної громади м. Одеси у вигляді приміщення басейну, загальною площею 339,3 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38а. Відчуження вказаного майна відбулось відповідно до механізму відчуження об`єктів комунальної власності на підставі Конституції України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗУ «Про власність та Цивільного кодексу України. Вартість об`єкту купівлі-продажу визначено в розмірі 38983,34 грн.

В подальшому, спірне приміщення неодноразово передавалось у власність та було продано на підставі відповідних договорів купівлі-продажу та договорів дарування.

Відтак, суд дійшов висновку, що спірне нежитлове приміщення басейну, загальною площею 339,3 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а, не було приватизоване, як стверджує прокурор, оскільки підставою для реєстрації права власності на спірне майно за ДПІ в Суворовському районі м. Одеси стало не безпосереднє придбання майна в ході його приватизації, а було відчужено відповідно до Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» і «Про власність та Цивільного кодексу України, які були чинним на той час, на підставі договору купівлі-продажу,

З огляду на що суд виснує, що прокурором помилково віднесено спір у даній справі до спорів щодо приватизації майна, а відтак, з урахуванням того, що відповідач-2 ОСОБА_1 є фізичною особою, й до юрисдикції господарських судів. На підтвердження зворотного прокурором не надано жодних інших доказів.

В свою чергу, враховуючи суб`єктний склад учасників спору та сам предмет спору, можливо зробити висновок, що вказані правовідносини між сторонами не мають господарського характеру, а позов, заявлений до відповідача не стосується господарських відносин, як наслідок, даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Судом при розгляді справи № 916/1195/25 констатується, що, з урахуванням характеру спірних правовідносин, що склались між визначеним колом їх учасників, спір у цій справі підлягає вирішенню не в порядку господарського судочинства, як вважає прокурор, а в порядку цивільного судочинства, враховуючи при цьому, що спір у справі № 916/1195/25 безпосередньо не стосується приватизації майна, на відміну від справи № 903/456/18, на яку, зокрема, посилається прокурор.

Отже, подана прокурором позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки її вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи ( ОСОБА_1 ), як власника спірного майна, про припинення права володіння та повернення якого заявлено позов, а згідно з приписами статей 4, 20, 45 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не має повноважень, необхідних для розгляду по суті даної справи за участю фізичної особи.

При цьому, суд вважає, що у даному випадку не є можливим окремий розгляд позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 107 додатку 3 до рішення Одеської міської ради від 29.06.1999 за № 132-ХХІІІ «Про приватизацію та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси», яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню у 1999 році в частині, що стосуються, приміщення басейну для плавання за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Заболотного, 38-а від вимог про припинення права володіння ОСОБА_1 правом приватної власності на нежитлову будівлю та повернення її територіальній громаді міста Одеси, а тому у суду відсутні підстави для роз`єднання таких вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскільки фактично даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на спірну нежитлову будівлю, він (даний спір) не має встановлених нормами ГПК України ознак господарської юрисдикції і повинен вирішуватись у порядку саме цивільного судочинства.

Відтак, з урахуванням характеру спірних правовідносин, а також наявності прямої вказівки закону на вид судочинства, у якому має розглядатись така категорія справ, з огляду на те, що позовні вимоги у даній справі не стосуються спору про приватизацію комунального майна, а відповідачем-2 у справі є фізична особа - власник спірного майна, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що зазначені вимоги підлягають розгляду не судом господарської юрисдикцій, а в порядку цивільного судочинства.

Частиною 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття провадження у справі.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд доходить висновку про те, що провадження у даній справі за позовом Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси до Одеської міської ради та ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення, припинення права володіння та зобов`язання повернути майно підлягає закриттю, оскільки даний спір не підвідомчий господарським судам, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 2 статті 231 ГПК України унормовано, зокрема, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 20, п. 1 ч.1 ст. 231, ст.ст. 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Провадження у справі № 916/1195/25 закрити.

2. Роз`яснити Заступнику керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси, що даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили 08.05.2025 та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її постановлення (підписання).

Повна ухвала складена 13.05.2025.

Суддя О.В. Цісельський