ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. Справа №909/800/24

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дарійчука Романа Романовича б/н від 14.02.2025,

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025, суддя Скапровська І. М., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 28.01.2025

у справі №909/800/24

за позовом фізичної особи-підприємця Вакалюк Ігоря Йосиповича, м. Снятин, Снятинський р-н, Івано-Франківська обл.,

до відповідача фізичної особи-підприємця Дарійчука Романа Романовича, с. Попельники, Снятинський р-н, Івано-Франківська обл.,

про стягнення 171 687,75 грн., з яких 90 200,00 грн. - боргу по орендній платі, 2 993,33 грн. інфляційних втрат, 1 056,31 грн. - 3% річних, 77 438,11 грн. - відшкодування витрат по сплаті комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Вакалюк Ігор Йосипович звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Дарійчука Романа Романовича про стягнення з відповідача 90 200,00 грн. - боргу по орендній платі, 2 993,33 грн. - інфляційних втрат, 1 056,31 грн. - 3% річних, 77 438,11 грн. - витрат по сплаті комунальних послуг, які слід відшкодувати та стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на те, що відповідач всупереч вимогам ЦК, ГК України, договору оренди №02/03 від 06.09.2023, належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань в частині сплати орендної плати та витрат понесених у відшкодування комунальних послуг. На підставі чого, за несвоєчасне виконання зобов`язання нарахував річні та інфляційні втрати.

В обґрунтування визначення юрисдикції спору, позивач посилався на позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 03.04.2019, яка винесена у справі №924/1220/17, згідно з якою позов, який мотивований порушенням договору, що укладено для ведення підприємницької діяльності, є правовідносинами, які притаманні господарській діяльності, відповідно за характером правовідносин, такий спір підлягає вирішенню в господарському судочинстві.

Правовою підставою позову зазначає ст.ст. 193, 220 ГК України, ст. ст. 526, 610, 623, 625, 762, 782, 785 ЦК України, ст. ст. 162-164 ГПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Дарійчука Романа Романовича на користь фізичної особи-підприємця Вакалюка Ігоря Йосиповича - 90 200,00 грн. - боргу по орендній платі, 2 993,33 грн. - інфляційних втрат, 1 056,31 грн. - 3% річних, 77 438,11 грн. - відшкодування витрат по сплаті комунальних послуг, 3 028,00 грн. - судового збору та 21 783,00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу. Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 917,00 грн. - залишено за позивачем.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підставою позову - є порушення умов договору оренди нежитлового приміщення з метою використання в господарській діяльності. Відповідно, за характером правовідносин, такий спір підлягає вирішенню в господарському судочинстві. Документами наявними в матеріалах справи підтверджено, а відповідачем в свою чергу не спростовано факту невиконання зобов`язання по сплаті орендної плати, а тому вимога про стягнення заборгованості в сумі 90 200,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Окрім того, в силу вимог ст. 625 ЦК України, позивачем правомірно нараховано 2 993,33 грн. інфляційних втрат та 1 056,31 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, нарахованих з суми боргу у розмірі 82 000,00 грн. за період 07.09.2023 по 18.07.2024.

Задоволення вимоги про відшкодування витрат, понесених у зв`язку із сплатою комунальних послуг суд мотивував посиланням на п. 5.6 договору, яким сторони обумовили, що усі витрати за комунальними послугами, телефонами, послугами інтернет оплачуються орендарем самостійно. Однак, згідно квитанцій про оплату комунальних послуг за період з 23.09.2023 по 10.07.2024 (№8 від 16.12.2023, №132 від 20.11.2023, №133 від 20.11.2023, №48 від 13.10.2023, №48/КЗ від 13.10.2023, №50 від 23.09.2023, №50/КЗ від 23.09.2023, №42 від 10.07.2024, №68 від 18.06.2024, №32 від 24.05.2024, №29 від 15.05.2024, №44 від 15.04.2024, №60 від 18.03.2024, №27 від 07.03.2024, №74 від 12.01.2024, №9 від 10.02.2024, №50 від 09.04.2024, №8 від 10.02.2024, №15 від 08.11.2023, №15/КЗ від 08.11.2023, №55 від 04.10.2023, №55/КЗ від 04.10.2023), власник об`єкта нерухомості самостійно виконав зобов`язання, з метою уникнення відключення.

Суд першої інстанції частково задовольнив клопотання фізичної особи підприємця Вакалюка Ігоря Йосиповича про відшкодування витрат на правничу допомогу: стягнув на його користь 21 783,00 грн., а в задоволенні решти заявлених витрат у сумі 9 917,00 грн. відмовив.

При цьому, суд дослідивши подані на підтвердження заявлених витрат документи, зокрема акт виконаних робіт від 16.01.2025, встановив, що заявлена представником позивача тривалість участі у судових засіданнях (5 годин) не узгоджується з фактичними даними протоколів судових засідань, відповідно до яких загальний час такої участі становив 62 хвилини. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про непропорційність частини заявлених витрат та визначив до відшкодування суму, співмірну з фактично підтвердженим обсягом участі представника в судових засіданнях, 2 583,00 грн. замість заявлених 12 500,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи

Фізична особа-підприємець Дарійчук Роман Романович фізичної особи-підприємця Дарійчук Романа Романовича подав апеляційну скаргу б/н від 14.02.2025, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 в справі №909/800/24 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та помилково встановив доведеними обставини, які не підтверджені належними доказами.

Апелянт зазначає про те, що:

- апелянт (орендар) не прийняв приміщення у фактичне користування, на що вказує відсутність у матеріалах справи підписаного сторонами акту приймання-передачі орендованого приміщення, який відповідно до п. 4.1 договору оренди №02/03 від 06.09.2023 є документом, який підтверджує факт прийняття приміщення орендарем, а відповідно факт прийняття приміщення за цим актом є моментом початку строку вказаного договору;

- неприйняття апелянтом орендованого приміщення у фактичне користування (оренду) виключає виникнення у нього зобов`язань щодо сплати орендної плати, а відсутність підстав для нарахування орендної плати у свою чергу виключає можливість виникнення заборгованості з її сплати і нарахування на неї 3% річних та інфляційних втрат;

- договором не встановлено конкретних видів комунальних послуг, порядку здійснення нарахувань за такі послуги, строку здійснення оплати за такі послуги та порядку здійснення розрахунку за такі послуги, окрім того відсутні докази укладення відповідачем прямих договорів з постачальниками комунальних послуг (КП «Водоканал», ТОВ «Прикарпаттяенерготрейд» та іншими) за адресою об`єкта оренди;

- надані позивачем розрахункові документи щодо здійснення ТОВ «Прикарпатпродукт» витрат на оплату за комунальні послуги можуть свідчити про розрахунки останнього в межах здійснення ним власної господарської діяльності, оскільки дане товариство знаходиться за тією ж адресою (вул. Пекарська,1, м. Снятин, Снятинський район, Івано-Франківська область, 78300), що й об`єкт договору оренди (площа об`єкта оренди відповідно до п.1.3 договору становить 248 м.кв., однак площа будівлі за адресою вул. Пекарська, 1, м. Снятин є значно більшою і станом на 2010 рік становила 682 м. кв.), однак у матеріалах справи немає будь-яких доказів прямого взаємозв`язку цих витрат та стверджуваного позивачем обов`язку відповідача їх відшкодування (повністю або частково).

Апелянт(відповідч) в апеляційній скарзі заявив, що докази витрат, які він сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом та зазначив орієнтовний розмір таких витрат в сумі 18 633,60 грн.

Позивач - фізична особа-підприємець Вакалюк Ігор Йосипович подав відзив на апеляційну скаргу б/н від 10.03.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/1855/25 від 10.03.2025), в якому просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 в справі №909/800/24 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, в порядку розподілу судових витрат просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000,00грн.

У відзиві фізична особа-підприємець Вакалюк Ігор Йосипович заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначив, що погоджується з висновками суду першої інстанції.

Заяви та клопотання у справі

Фізична особа-підприємець Дарійчук Роман Романович (апелянт) 11.03.2025 подав клопотання про долучення доказів, в якому просить поновити строк на подання доказів: копії листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 27.02.2025 №ПІ-42/0-55/0/63-25 та технічної документації із землеустрою по виготовленню державного акта на право власності на землю для розміщення та обслуговування викупленого приміщення кондитерського цеху за адресою: Івано-Франківська область, Снятинський район, м. Снятин, вул. Пекарська, 1, що додаються.

В обґрунтування вказаного клопотання посилається на те, що вказані докази підтверджують доводи наведені в апеляційній скарзі, а саме той факт, що площа будівлі за адресою вул. Пекарська 1, м. Снятин становить 682 м. кв., в той час площа спірного приміщення становить 248 м. кв.

Позивачем натомість подано заперечення на клопотання відповідача про доручення доказів, в якому вказує, що долучені відповідачем докази як з апеляційною скаргою так і з клопотанням від 11.03.2025 не можуть бути прийняті судом , оскільки відповідач не навів обставин про існування виняткового випадку та не надав доказів неможливості подання долучених в апеляційному суді доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розгладнувши клопотання відповідача про доручення доказів, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.

Статтею 80 ГПК України унормовано, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вирішення питання щодо поновлення строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. У тому випадку, коли у встановлений законом строк учаснику справи виконати певні процесуальні дії не є можливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації, у такого учасника виникає унормована законом можливість ініціювати поновлення процесуального строку, у спосіб звернення до суду із заявою, в якій має бути наведено причини пропуску строку; суд же лише має здійснити оцінку причин пропуску строку, наведених заявником, на предмет їх поважності. Інший підхід порушував би принципи диспозитивності та змагальності (пункт 3.3 постанови Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 918/604/23).

Відповідно до частин першої, другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Прийняття апеляційним судом доказів без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною третьою статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності правозастосування.

Як вбачається з клопотання про долучення доказів, в обґрунтування причин неподання доказів при розгляді справи у першій інстанції, представник відповідача аргументував це тим, що:

- взагалі не припускав майбутньої необхідності порівнювати площу спірного приміщення та загальну площу будівлі, в якій воно розташоване, з метою доказування відсутності будь-якого алгоритму визначення (розмежування) частки спожитих ТОВ «Прикарпатпродукт» електроенергії, водопостачання та водовідведення, яка припадала на будівлю загалом та спірне приміщення зокрема;

- не одержував від позивача жодних окремих документів щодо необхідності оплати електроенергії, водопостачання та водовідведення;

- не користувався професійною правничою допомогою адвоката;

- не володів підтвердженою документально інформацією про загальну площу будівлі.

Проте, відповідач не реалізував свого процесуального права упродовж всього строку розгляду справи (справа №909/800/24 перебувала на розгляді у суді першої інстанції упродовж п`яти місяців з 02.09.2024 (ухвала про відкриття провадження у справі) по 20.01.2025 (ухвалення рішення судом першої інстанції)).

Слід звернути увагу, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.80 ГПК).

Як встановив Господарський суд Івано-Франківської області у рішенні від 20.01.2025 у цій справі, відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, хоча був повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час і місце розгляду справи ухвалами суду від 02.09.2024, 16.10.2024, 13.11.2024, 11.12.2024, 15.01.2025, що підтверджується довідками про доставку електронного листа від 04.09.2024, 18.10.2024, 15.11.2024, 12.12.2024, 20.01.2025 до його електронного кабінету.

Апеляційний господарський суд доходить висновку, що відповідач не був позбавлений можливості для надання своїх заперечення з приводу предмета спору та доказів, які мають значення для розгляду справи по суті за час розгляду справи в суді першої інстанції.

У цьому випадку, звертаючись до апеляційного господарського суду, відповідач не навів достатніх правових підстав для долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, зокрема, не обґрунтував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, не довів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника, а також не надав доказів на підтвердження неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №914/1725/19, від 15.12.2020 у справі №925/1052/19, від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про долучення доказів.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

Фізична особа-підприємець Вакалюк Ігор Йосипович (далі-орендодавець) та фізична особа-підприємець Дарійчук Роман Романович (далі-орендар) 06.09.2023 уклали договір оренди №02/23, умовами якого передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення, яке знаходиться за адресою: Україна, Івано-Франківська область, Коломийський район, м. Снятин, вул. Пекарська, 1 (далі-договір) (а.с.11-12).

Приміщення, що орендується площею 248 м.кв, передано для використання у підприємницькій діяльності (п.п. 1.3, 2.1 договору) .

Пунктом 4.1 договору встановлено, що строк оренди приміщення складає один рік з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання-передачі.

У момент підписання акту приймання-передачі орендодавець передає орендарю ключі від приміщення, що орендується (п. 3.2 договору).

Розмір орендної плати, яка підлягає сплаті за користування об`єктом оренди за повний календарний місяць, встановлюється у розмірі 8 200 грн. (п. 5.1. договору).

Орендна плата сплачується орендарем не пізніше наступного дня після підписання договору на розрахунковий рахунок орендодавця, або готівкою (п. 5.2. договору).

Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати та оплачується орендарем самостійно (п.п. 5.5 - 5.6 договору).

Відповідно до п. 5.7 договору, в разі припинення (розірвання) договору оренди, орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення за актом приймання -передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплати заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі.

Орендодавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання (п. 6.2. договору).

Умовами п. 10.3 договору передбачено, що строк цього договору починає свій перебіг з 06.09.2023 та закінчується 06.09.2024.

У зв`язку із неналежним виконанням орендарем умов договору в частині сплати орендної плати та комунальних послуг за користування орендованим приміщенням, позивач (орендодавець) 31.07.2024 направляв відповідачу претензію, у якій просив негайно повернути йому в належному стані орендовані нежитлові приміщення, сплатити заборгованість з орендної плати, що існуватиме на день розірвання договору, комунальних послуг та компенсаційні втрати в порядку ст. 625 ЦК України, претензія залишена відповідачем поза увагою.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Предметом позову є стягнення заборгованості в сумі 171 687,75 грн., з яких 90 200,00 грн. - боргу по орендній платі, 2 993, 33 грн. інфляційних втрат, 1 056, 31 грн. - 3% річних, 77 438, 11 грн. - відшкодування витрат по сплаті комунальних послуг.

Підставою позову є невиконання умов договору укладеного між сторонами в справі в частині сплати орендної плати.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 03.04.2019, що винесена у справі №924/1220/17, згідно з якою позов, який мотивований порушенням договору, що укладено для ведення підприємницької діяльності, є правовідносинами, які притаманні господарській діяльності, відповідно, за характером правовідносин, такий спір підлягає вирішенню в господарському судочинстві.

Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами у цій справі встановлено, що між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди приміщення для використання у підприємницькій діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом апеляційного оскарження у цій справі є рішення суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості по орендній платі, інфляційні втрати та три відсотки річних та понесені витрати за користування комунальними послугами.

Щодо доводів апелянта про відсутність у нього зобов`язань щодо сплати орендної плати у зв`язку із неприйняттям ним орендованого приміщення у фактичне користування (оренду) по акту приймання-передачі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Дослідивши матеріали справи апеляційним судом встановлено, що акт приймання-передачі приміщення за договором оренди №02/23 від 06.09.2023 відсутній в матеріалах справи.

У письмових поясненнях від 05.11.2024 та у відзиві на апеляційну скаргу від 10.03.2025 позивач з даного приводу зазначив, що при укладенні договору позивач надав відповідачу по два примірники договору та акту приймання-передачі, однак після підписання відповідач повернув позивачу тільки примірник договору, без акту.

В підтвердження факту користування орендованим приміщенням саме з 06.09.2023 (дати укладення договору) позивачем подані такі докази:

1) товарно-транспортна накладна №7229- на встановлення холодильного обладнання Frigoglass Icool 800 C COKE, інвентарний номер RU, інвентарний номер FRG8 складена на виконання умов договору на просування №7746278 від 30.08.2024 укладеного між іноземним підприємством «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» та ФОП Дарійчуком Романом Романовичем, за змістом якої 06.09.2023 іноземне підприємство «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» поставило та розмістило підприємцю Дарійчуку Р.Р. холодильне обладнання у орендованому приміщенні за адресою вул. Пекарська, 1 в м. Снятин (а.с.48-50);

2) заява від 18.06.2024 написана апелянтом до відділу поліції у м. Снятин, де Дарійчук Р.Р. зазначив, що орендував у позивача приміщення за користування яким сплачував орендну плату та розмістив у ньому власні речі, які не повертає позивач (а.с.19);

3) пояснення від 20.06.2024 надані апелянтом працівнику відділу поліції у м. Снятин, в якому вказав про сплату ним комунальних платежів, здійснення в орендованому приміщенні для підприємницької діяльності, розміщення там свого майна та сплату орендних платежів «через руки» до грудня 2023 року (а.с. 20);

4) рапорт офіцера поліції сектору превенції відділення поліції №1 (м. Снятин) від 03.07.2024, де перевіркою серед іншого встановлено, що згідно договору оренди №02/23 від 06.09.2023 Вакалюк І.Й. надав Дарійчуку Р.Р. в оренду кафе «Едем» за адресою вул. Пекарська, 1 в м. Снятин, терміном на один рік з розміром щомісячної орендної плати 8200 грн. (а.с. 21);

5) довідка від 03.07.2024 в якій зазначено, що за результатами розгляду звернення громадянина Дарійчука Р.Р. з приводу протиправних дій зі сторони Вакалюка І.Й., де перевіркою було підтверджено, що позивач надав в оренду відповідачу приміщення згідно договору оренди №02/23 від 06.09.2023, місячну орендну плату 8 200 грн. та його використання відповідачем, який вказав, що розмістив там свої речі та інвентар для діяльності закладу (а.с. 22).

Доказами зазначеними вище, спростовується доводи апелянта про те, що від не прийняв приміщення зазначене в договорі оренди у фактичне користування. Доказів на спростування вищевстановлених обставин відповідачем не надано.

Також посилання апелянта на неможливість встановлення холодильного обладнання у спірному приміщенні у зв`язку із тим, що ТТН датується 05.06.2023, а договір було укладено сторонами лише 06.09.2023, не знайшли свого підтвердження, оскільки в ТТН датою виконання встановлення холодильного обладнання є 06.09.2023.

Щодо наявності в ТТН двох адрес, то судом встановлено, що у розділі договору на просування №7746278 «Форма на встановлення та переміщення обладнання (охолоджувача/нічної конструкції/вендора) (Додаток №1)» вказано дві адреси, а саме юридична адреса відповідача Івано-Франківська область, с. Попельники, вул. Запотічна, 6 та адреса встановлення обладнання Івано-Франківська область, м. Снятин, вул. Пекарська, 1.

З огляду на вищезазначене, з врахуванням доказів наявних в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що незважаючи на відсутність підписаного акту приймання-передачі приміщення відповідачем за договором оренди №02/23 від 06.09.2023, доведено фактичне користування орендованим майном, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо заперечень користування апелянтом спірним приміщенням.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Перевіривши розрахунок розміру заборгованості по сплаті орендної плати, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про задоволення вимоги позивача щодо стягнення заборгованості в сумі 90 200,00 грн. за період з 06.09.2023 по 06.08.2023 (11 місяців) з врахуванням місячної орендної плати в сумі 8 200,00 грн.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст. 625 ГПК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд, здійснивши розрахунок інфляційних втрат на 3% річних погоджується з рішенням першої інстанції щодо задоволення вимоги про стягнення 2 993,33 грн. інфляційних втрат, 1 056,31 грн. - 3% річних, нарахованих за прострочення виконання зобов`язання.

Щодо відшкодування витрат, понесених в зв`язку зі сплатою комунальних послуг.

Як встановлено судами, згідно квитанцій про оплату комунальних послуг за період з 23.09.2023 по 10.07.2024 (№8 від 16.12.2023, №132 від 20.11.2023, №133 від 20.11.2023, №48 від 13.10.2023, №48/КЗ від 13.10.2023, №50 від 23.09.2023, №50/КЗ від 23.09.2023, №42 від 10.07.2024, №68 від 18.06.2024, №32 від 24.05.2024, №29 від 15.05.2024, №44 від 15.04.2024, №60 від 18.03.2024, №27 від 07.03.2024, №74 від 12.01.2024, №9 від 10.02.2024, №50 від 09.04.2024, №8 від 10.02.2024, №15 від 08.11.2023, №15/КЗ від 08.11.2023, №55 від 04.10.2023, №55/КЗ від 04.10.2023), власник об`єкта нерухомості самостійно виконав зобов`язання, з метою уникнення відключення.

Доводи апелянта зводяться до того, що договором не встановлено конкретних видів комунальних послуг, відсутні докази укладення відповідачем прямих договорів з постачальниками комунальних послуг (КП «Водоканал», ТОВ «Прикарпаттяенерготрейд» та іншими) за адресою об`єкта оренди.

З даного приводу колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що встановлення факту користування орендованим приміщенням супроводжується використанням таких послуг як електропостачання, водопостачання та водовідведення, апелянт в свою чергу жодних доказів про оплату таких послуг не надав, однак в силу п.5.6 договору зобов`язаний був проводити оплату за користування комунальними послугами.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем долучено:

- договір №330602 про постачання електричної енергії споживачу між ТОВ «Прикарпатенерготрейд» та ТОВ «ПрикарпатПродукт»;

- заяви приєднання від 05.11.2020 та від 31.05.2022 що є додатком 1 до договору №330602, де адресою постачання вказано вул. Пекарська,1 м. Снятин та присвоєно ЕІС-код точки комерційного обліку 62z722 та номер лічильника вказаний 066126;

- акт розмежування балансової належності від 31.05.2022, що є додатком 6.2 до договору №330602, де споживачем зазначено ТОВ «ПрикарпатПродукт» в особі директора Вакалюка І.Й.;

- однолінійна схема №2 від 31.05.2022, що є додатком 7.2 до договору №330602 в якій вказано адресу вул. Пекарська, 1, м. Снятин, Снятинський район, Івано-Франківська область, 78301;

- договір про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії, що є додатком 10 до договору №330602;

- порядок розрахунків за надання послуг із забезпечення перетікання реактивної електроенергії, що є додатком 1 до договору про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії №330602;

- договір №03141 з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньо будинкових систем) укладений між КП «Водоканал» та тОВ «ПрикарпатПродукт» в особі директора Вакалюка І.Й..

Беручи до уваги докази надані позивачем, апеляційний суд зазначає, що договори і додатки до них стосуються ТОВ «ПрикарпатПродукт» в особі директора Вакалюка І.Й. та забезпечуть надання комунальних послуг за адресою приміщення, яке є об`єктом договору оренди: вул. Пекарська,1 у м. Снятин.

Доводи апелянта про те, що відсутні докази укладення ним прямих договорів з постачальниками комунальних послуг є не обґрунтованими, оскільки відповідач є лише орендарем вказаного приміщення, а не його безпосереднім власником.

Щодо платника за комунальні послуги ТОВ Прикарпатпродукт, апеляційний суд зазначає, що єдиним засновником даної юридично особи є позивач Вакалюк І.Й., і відповідно, сплата ним коштів за комунальні послуги електропостачання по адресі Пекарська, 1 в м. Снятин у такий спосіб, є належним доказом понесених витрат на таку оплату.

З огляду на викладене, наявні у справі докази понесених витрат позивачем, а їх відшкодування передбачено в п.5.6 договору оренди №02/23 від 06.09.2023, що укладався між сторонами спору. З цих підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відшкодування витрат, понесених в зв`язку зі сплатою комунальних послуг та стягнення таких з відповідача.

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження, а заперечення позивача були підтвердженні дослідженими матеріалами справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Судові витрати

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За аналізом процесуального законодавства визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини другої статті 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім цього за положеннями частини третьої статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 126 ГПК України).

У разі ж недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Поряд з цим, обов`язок доведення неспівмірності витрат законодавець покладає на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 ГПК України).

При цьому судом враховано, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 ГПК України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У контексті наведеного вище, колегія суддів наголошує на тому, що подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 ГПК України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

Заявляючи витрати понесені позивачем на правову допомогу, представник надав в підтвердження таких витрат акт виконаних робіт від 10.03.2025, згідно якого, вартість надання виконавцем замовнику правничої допомоги по справі №909/800/24 в Західному апеляційному господарському суді: написання, відправка заяви до суду апеляційної інстанції про надання доступу до справи в Електронному кабінеті, аналіз апеляційної скарги Дарійчука Р.Р., пошук та аналіз постанов ВС, на які робить посилання скаржник; написання відзиву, формування додатків до нього та відправка відзиву з додатками відповідачу та в суд через Електронний кабінет становить, а всього на суму 15 000,00 грн.

Апеляційний суд, перевіривши перелік наданих правничих послуг адвокатом позивача, зазначає, що у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №914/1564/20 та у додаткових постановах від 20.09.2023 у справі №922/838/22, від 14.09.2023 у справі №911/3076/21, від 06.09.2023 у справі №914/131/22, від 30.08.2023 у справі №911/3586/21, від 25.07.2023 у справі №914/4092/21, від 07.02.2023 у справі №922/4022/20, від 23.08.2022 у справі №909/328/18, від 05.07.2022 у справі №910/10507/21 щодо застосування статей 123, 126 ГПК України, зазначено, що заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню, а також направлення цієї заяви до суду через електронний суд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що витрати на написання та відправку заяви до суду апеляційної інстанції про надання доступу до справи в Електронному кабінеті не підлягають відшкодуванню, оскільки така заява є процесуально-технічною дією, пов`язаною з реалізацією права сторони на ознайомлення з матеріалами справи, а не наданням окремої правничої допомоги, що має відшкодовуватись відповідно до статей 123, 126 ГПК України.

Апеляційним судом встановлено, що в акті виконаних робіт зазначено, що послуги за актом в розмірі 8 000,00 грн. сплачуються протягом двох днів починаючи від дня складання акту. На підтвердження такої сплати позивачем надано квитанцію від 10.03.2025 №1.101896085.1 на суму 8 000,00 грн. Як зазначено в акті, решта суми сплачується протягом 30 днів з дня набрання рішення Західного апеляційного господарського суду у справі №909/800/24 законної сили та з його врахуванням, в тому числі, в частині розподілу судових витрат.

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.

Колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладено в пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, зокрема, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.

За змістом заяви про відшкодування судових витрат викладеній у відзиві на апеляційну скаргу від 10.03.2025 позивачем зазначено перелік робіт викладених в акті виконаних робіт від 10.03.2025, та додані докази, а саме: ордер серії АТ №107737756 на надання правничої допомоги виданого на підставі договору про надання правничої допомоги б/н від 08.07.2024; квитанція №1.101896085.1 від 10.03.2025 на суму 8 000,00 грн. сплаченої позивачем адвокату.

Судом враховано, що ця справа не потребувала опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання Суду, час витрачений представником позивача на підготовку відзиву на апеляційну скаргу не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним, ураховуючи, зокрема, фактичні питання які були поставлені перед апеляційним господарським судом.

Суд враховує, що ціна позову склала 171 687,75 грн., судом першої інстанції надано обгрунтування задоволення вимог позивача, що і відтворено частково позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, яка не є об`ємною (9 аркушів) та не потребувала затрати значного часу для адвоката на спростування її доводів як і не об`ємним є відзив на апеляційну скаргу (9 аркушів).

Отже, виходячи і з цих критеріїв та наданих доказів, апеляційний суд вважає, що заява про відшкодування понесених судових витрат позивачеві на правничу допомогу в апеляційному суді підлягає частковому задоволенню, в розмірі 5 000,00 грн., а не 15 000,00 грн. як просить позивач, а також з врахуванням того, що заява сторони про надання доступу до справи в Електронному кабінеті є процесуально-технічною дією, пов`язаною з реалізацією права сторони на ознайомлення з матеріалами справи, а не наданням окремої правничої допомоги.

Аналогічні висновки вміщує постанова ОП КГС ВС від 02 лютого 2024 року в справі № 910/9714/22, що врахована апеляційним судом.

З врахуванням вищевикладеного заява про відшкодування судових витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 5 000,00 грн., відповідно - у відмові позивачеві в решті заяви на суму 10 000,00 грн.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ :

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Дарійчук Романа Романовича б/н від 14.02.2025 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 у справі №909/800/24 залишити без змін.

3.Заяву фізичної особи-підприємця Вакалюка Ігоря Йосиповича про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу викладену у відзиві на апеляційну скаргу - задоволити частково.

4.Стягнути з фізичної особи-підприємця Дарійчука Романа Романовича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Вакалюка Ігора Йосиповича (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000,00 грн.

5.В решті в задоволенні цієї заяви відмовити.

6. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

8. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

9. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.