РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.05.2025Справа № 910/2434/25
За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК"

про стягнення 36 192,81 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

О.Ю. Піскунова

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - позивач, АТ "Українська залізниця") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК" (далі - відповідач, ТОВ "Віолана-ТЕК") про стягнення 3 % річних в сумі 9 477,75 грн, інфляційних втрат в сумі 26 715,06 грн. Позовна заява сформована в системі "Електронний суд".

04.03.2025 позивачем подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи доказу сплати судового збору за подання позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 позовну заяву АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2434/25, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

21.03.2025 до суду від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, про внесення даних представника відповідача до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи № 910/2434/25. Заява представника відповідача судом задоволена.

26.03.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не згоден зі всіма обставинами, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з огляду на таке:

- відповідач вважає, що рішення суду у справі № 910/4349/23, яким з відповідача стягнуто плату за користування вагонами, не встановлює факту прострочення грошового зобов`язання, а лише підтверджує суму, що підлягає сплаті;

- на думку відповідача стягнення додаткових грошових коштів при фактичній сплаті основного боргу добровільно та без виконавчого провадження, суперечить принципу співмірності;

- також відповідач зазначає, що дії позивача суперечать принципу добросовісності, оскільки АТ "Українська залізниця" не вживались заходи досудового врегулювання вирішення вказаного спору;

- відповідач наголошує, що позовні вимоги позивача є надмірною реакцією на господарський спір, що був належним чином вирішений у справі № 910/4349/23.

Крім того, ТОВ "Віолана-ТЕК" просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог. Відповідач вказує, що відповідно до Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020 строк позовної давності становить один рік. Строк позовної давності щодо основного боргу сплив 04.08.2023, оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

10.04.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив з викладеними у ній поясненнями, міркуваннями та аргументами щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Безпосередньо у відповіді на відзив позивач просив суд поновити строк для подання відповіді на відзив, долучити відповідь на відзив до матеріалів справи та позов задовольнити повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2025 клопотання позивача задоволено, поновлено строк подання відповіді на відзив та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження судом досліджено заяви по суті спору та з процесуальних питань, подані позивачем і додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відносини між Акціонерним товариством "Українська залізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК" регулюються Договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - Договір), що не заперечується учасниками справи.

Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом Договору є організація та здійснення перевезень вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученні (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

У березні 2023 року АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК" про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів на загальну суму 201 502,44 грн з ПДВ, з яких: 192 552 грн - плата за користування вагонами, 8 950,44 грн - збір за зберігання вантажів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.09.2023 у справі № 910/4349/23 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 201 502,44 грн з ПДВ, з яких: 192 552 грн - плата за користування вагонами, 8 950,44 грн - збір за зберігання вантажів.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2024 рішення Господарського суду м. Києва від 29.09.2023 у справі № 910/4349/23 залишено без змін.

28.02.2024 відповідач добровільно виконав рішення суду у справі №910/4349/23, сплативши позивачу 201 502,44 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання зі списання плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів, встановленого рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі № 910/4349/23, позивач має право на захист майнових прав та інтересів пов`язаних з відшкодуванням матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, на отримання компенсації (плати) від відповідача за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати позивачу, у зв`язку з чим позивачем, за загальний період прострочення з 04.08.2022 по 27.02.2024, нараховано 26 715,06 грн інфляційних втрат та 9 477,75 грн 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до норм статей 598 - 609 ЦК України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

В той же час, приписи статті 625 ЦК України не заперечують можливість звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/4349/23 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт неналежного виконання відповідачем умов Договору та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 201 502,44 грн підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 у справі № 910/4349/23 залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2024, яке набрало законної сили 16.01.2024.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість зі сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором становила 201 502,44 грн, що є підставою для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним грошового зобов`язання з 04.08.2022 по 27.02.2024, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про застосування строків позовної давності. Відповідач зазначає, що відповідно до Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020 строк позовної давності становить один рік. Строк позовної давності щодо основного боргу сплив 04.08.2023, оскільки зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Тому, на думку відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду 28.02.2025, тобто після спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач в свою чергу заперечує проти застосування строків позовної давності та зазначає, що до позовних вимог у порядку приписів ст. 625 Цивільного кодексу України застосовується загальний трьохрічний строк позовної давності, який позивачем не пропущено.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 257, ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто на день звернення АТ "Українська залізниця" до суду з даним позовом останнім строк позовної давності пропущено не було.

Судом встановлено, що 28.02.2024 на виконання рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі № 910/4349/23 відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 201 502,44 грн, що підтверджується витягом з реєстру документів зі спеціальним режими використання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 9 477,74 грн та інфляційні втрати у розмірі 26 715,06 грн за період з 04.08.2022 по 27.02.2024.

Пунктом 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наведених позивачем у позовній заяві розрахунків 3% річних та інфляційних втрат за період визначений позивачем, суд визнає такі розрахунки обґрунтованими та арифметично вірними.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК" про стягнення 3 % річних в сумі 9 477,75 грн та інфляційних втрат в сумі 26 715,06 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивач у позовній заяві навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з суми судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 2 422,40 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведені приписи ст. 129 ГПК України та задоволення позовних вимог повністю, судовий збір в сумі 2 422,40 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст. 56, 58, 73, 74, 76-80, 81, 86, 165, 123, 124, 129, 165, 236-238, 241, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віолана-ТЕК" (Україна, 04071, місто Київ, ВУЛИЦЯ НИЖНІЙ ВАЛ, будинок 3; ідентифікаційний код: 36632829) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) 9 477,75 грн (дев`ять тисяч чотириста сімдесят сім гривень 75 коп.) 3 % річних, 26 715,06 грн (двадцять шість тисяч сімсот п`ятнадцять гривень 06 коп.) та 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 00 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 19.05.2025.

Суддя Оксана ГУМЕГА