РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.05.2025Справа № 910/993/25
За позовом Державного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал»

до Акціонерного товариства "Завод «Арсенал»

про стягнення 261620,75 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Акціонерного товариства "Завод «Арсенал» (далі - відповідач) на користь Казенного підприємства спеціального приладобудування "Арсенал" (далі - позивач) 160014,32 грн пені, 83759,26 грн інфляційних втрат, 17847,17 грн 3% річних нарахованих за порушення відповідачем строків з оплати основного зобов`язання за договором на постачання теплової енергії №1/23-38-23 від 16.11.2023.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/993/25 та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву у якому позов відхилив частково з урахуванням невірно здійсненого розрахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат та наявність підстав для зменшення сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат до однієї гривні.

Позивачем було подано відповідь на відзив, у якій зазначив про відсутність підстав для зменшення сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат, просив позов задовольнити повністю.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач акцентував увагу на невірному розрахунку позивачем інфляційних втрат, просив суд врахувати наданих відповідачем контр розрахунок та повторно просив суд зменшити розмір заявлених жо нього штрафних і фінансових санкцій до однієї гривні.

Згідно відомостей розміщених в ЄДРЮОФОПГФ судом встановлено, що юридична особа Казенне підприємство спеціального приладобудування "Арсенал" з ідентифікаційним кодом 14307357 була реорганізована у Державне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал», що прийнято судом до уваги.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем як стороною-1 та відповідачем як стороною-2 було укладено договір про постачання теплової енергії від 16.11.2023 № 1/23-38-23 (далі - Договір), відповідно до предмету якого позивач зобов`язується надати відповідачу послуги з центрального опалення за кодом 021-2015;09320000-8 Пара, гаряча вода та пов`язана продукція (далі - послуги) в приміщення відповідача, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Московська, 8.

Відповідно до п. 3.3 Договору авансовий платіж за теплову енергію наступного місяця в розмірі 50 % відповідач здійснює до 20 числа діючого місяця за результатами використаної теплової енергії попереднього місяця. Остаточний розрахунок здійснюється протягом п`яти робочих днів наступного місяця після надання послуг на підставі виставленого рахунку та підписаного сторонами акту приймання-передавання енергоресурсів.

Положеннями пункту 5.3 Договору передбачено, що за прострочення строків оплати за надані послуги, що зазначені в Договорі, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, до повного розрахунку за надані послуги.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України).

Так, відповідачем було використано теплової енергії згідно з наступними актами:

- Акт приймання-передавання енергоресурсів за листопад 2023 року від 30.11.2023 на суму 55163,10 грн;

- Акт коригування до Акту приймання-передавання енергоресурсів за листопад 2023 року від 16.01.2024 в сторону збільшення на суму 50 391,65 грн;

- Акт приймання-передавання енергоресурсів за грудень 2023 року від 31.12.2023 на суму 104384,70 грн;

- Акт коригування до Акту приймання-передавання енергоресурсів за грудень 2023 року від 31.01.2024 в сторону збільшення на суму 81232,34 грн;

- Акт приймання-передавання енергоресурсів за січень 2024 року від 31.01.2024 на суму 172420,45 грн;

- Акт коригування до Акту приймання-передавання енергоресурсів за січень 2024 від 12.02.02024 в сторону збільшення на суму 122642,33 грн;

- Акт приймання-передавання енергоресурсів за лютий 2024 року від 29.02.2024 суму 35526,65 грн;

- Акт коригування до Акту приймання-передавання енергоресурсів за лютий 2024 року від 07.03.2024р. в сторону збільшення на суму 23042,66 грн;

- Акт приймання-передавання енергоресурсів за березень 2024 року від 31,03.2024 на суму 86057,88 грн;

- Акт коригування до Акту приймання-передавання енергоресурсів за березень 2024 року від 04.04.2024 в сторону зменшення на суму 1832,95 грн.

Всього відповідачем спожито теплової енергії разом на суму 729028,81 грн: в листопаді 2023 року - в кількості 30,657 Гкал. на суму 105554,75 грн; в грудні 2023 року - в кількості 58,012 Гкал. на суму 185617,04 грн; в січні 2024 року - в кількості 95,823 Гкал. на суму 295062,78 грн; в лютому 2024 року - в кількості 19,744 Гкал. на суму 58569,31 грн; в березні 2024 року - в кількості 21,259 Гкал. на суму 84224,93 грн.

На підставі вищезазначених актів приймання-передавання енергоресурсів та актів коригування до них актів відповідачу були виставлені відповідні рахунки-фактури для проведення оплати за використану теплоенергію, а саме:

- № 9321/11 від 05.12.2023 на суму 55163,10 грн;

- № 9301/11/К від 16.01.2024 на суму 50391,65 грн;

- № 9360/12 від 04.01.2024 на суму 104384,70 грн;

- № 9303/12/К від 31.01.2024 на суму 81232,34 грн;

- № 9335/01 від 05.02.2024 на суму 172420,45 грн;

- № 9338/01/К від 12.02.2024 на суму 122642,33 грн;

- № 9366/02 від 05.03.2024 на суму 35526,65 грн;

- № 9371/02/К від 07.03.2024 на суму 23042,66 грн;

- № 9410/03 від 04.04.2024 на суму 84224,93 грн.

Позивач зазначає, що відповідачем не було сплачено вказані рахунки, у зв`язку із чим 22.05.2024 на адресу відповідача було направлено претензію за № 04-7/15 з вимогою погасити заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 729028,81 грн за Договором.

Як вбачається з наданих позивачем копій банківських виписок по рахунку, відповідач почав частково оплачувати борг за Договором з листопада 2024 року, а саме: 05.11.2024 сплачено 7520,79 грн в рахунок оплати за теплову енергію за березень 2024 року згідно рахунку № 9410/03 від 04.04.2024; 07.11.2024 сплачено 1000 грн в рахунок оплати за теплову енергію за березень 2024 року згідно рахунку № 9410/03 від 04.04.2024; 11.12.2024 сплачено залишок боргу за Договором в сумі 720813, 51 грн.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін даного спору має місце допущене з боку відповідача порушення грошового зобов`язання за Договором, позивачем заявлена вимога про застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені в сумі 160014,32 грн на підставі п. 5.3 Договору.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 17847,17 грн та інфляційних втрат в сумі 83759,26 грн на підставі ст. 625 ЦК України.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд зазначає наступне.

Приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З наявних у справ доказів вбачається, що відповідачем було здійснено оплату за Договором з порушенням визначених умовами п.3.3 Договору строків.

Приписами частини 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Положеннями частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на суму 160014,32 грн суд визнав його обґрунтованим та арифметично правильним.

Приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку заявлених до стягнення позивачем 3 % річних у сумі 17847,17 грн суд визнав розрахунок обґрунтованим та арифметично правильним.

За наслідками перевірки розрахунку інфляційних втрат у сумі 83759,26 грн та враховуючи наданий відповідачем контррозрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок таких санкцій.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

За перерахунком суду, з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати 71048,27 грн.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, закріплено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 05.03.2019 у справі №923/536/18; від 10.04.2019 у справі №905/1005/18; від 06.09.2019 у справі у справі №914/2252/18; від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі №916/878/20.

У пункті 72 постанови від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу та зазначила, зокрема, "що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення".

Отже, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Дослідивши заяву відповідача про зменшення штрафних санкцій, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та відзначає тривалість невиконання відповідачем зобов`язання за Договором, а також знецінення грошових коштів, понесених втрат щодо неотримання розрахунку. Суд також зазначає, що посилання відповідача на збитковість його діяльності та відсутність грошових коштів не може бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки підприємництво як вид господарської діяльності - це самостійна, ініціативна, систематична та на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Що ж стосується питання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат, то суду зазначає, що вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Отже, 3% річних та інфляційні нарахування не є штрафними санкціями і до них не підлягає застосуванню положення частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, що спростовує доводи відповідача про помилковий висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні його клопотання про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17 тощо).

За приписами частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зауважує, що за приписами статей 77, 78, 87 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи; на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вище наведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за Договором підлягають частковому задоволенню, на суму 160014,32 грн пені, 17847,17 грн 3% річних та 71048,27 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Арсенал" (01010, вул. Острозьких Князів, 8; ідентифікаційний код 14310520) на користь Державного підприємства спеціального приладобудування «Арсенал» (01010, м. Київ, вул. Острозьких Князів, 8; ідентифікаційний код 14307357) 160014 (сто шістдесят тисяч чотирнадцять) грн 32 коп. пені, 17847 (сімнадцять тисяч вісімсот сорок сім) грн 17 коп. 3% річних та 71048 (сімдесят одну тисячу сорок вісім) грн 27 коп. інфляційних втрат, а також 3733 (три тисячі сімсот тридцять три) грн 65 коп. судового збору

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.