РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2025Справа № 910/2475/25

За позовом Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС"

до Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА"

про стягнення 8 096,85 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

О.Ю. Піскунова

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" (далі - позивач, АТ "СГ "ТАС" (ПРИВАТНЕ)) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" (далі - відповідач, ПРАТ "СК "ПЗУ УКРАЇНА") про стягнення 8 096,85 грн, з яких: 6 795,30 грн основного боргу, 86,42 грн 3% річних, 438,21 грн інфляційного збільшення, 776,92 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2475/25, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/2475/25.

29.01.2025 до суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшов лист № 9-03/7449 від 18.03.2025 у відповідь на запит суду з інформацією про страхове покриття за полісом № ЕР/216432731.

19.03.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що 18.03.2025 ПРАТ "СК "ПЗУ УКРАЇНА" сплатило позивачу суму основного боргу в розмірі 6 795,30 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 00138017 від 18.03.2025.

Також відповідач вказує, що у позивача відсутні підстави для нарахування санкцій у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки строк в 90 днів з моменту подання заяви про виплату страхового відшкодування спливав 31.08.2024, а першу виплату відповідач здійснив 15.07.2024, тобто до спливу 90-денного строку. Відтак відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

26.03.2025 до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Позивач у вказаній заяві зазначає, що відповідачем сплачено суму основного боргу у розмірі 6 795,30 грн. В той час позивач просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" пеню, 3% річних та інфляційні втрати, оскільки сплати основного боргу була здійснена після подання позовної заяви до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі № 910/2475/25 закрито провадження у справі № 910/2475/25 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 6 795,30 грн (шість тисяч сімсот дев`яносто п`яти гривень 30 коп.).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено подані сторонами заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу свої заперечень та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Між Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № FO1724451 від 11.01.2024 року (далі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору цей Договір діє лише за наявності чинного полісу ОСЦПВ, серія та номер якого зазначені нижче, та за умови, що страховик за таким полісом - АТ "СГ "ТАС" (ПРИВАТНЕ).

Згідно з Полісом № АТ/4545105 від 11.01.2024 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" застрахований автомобіль "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 . Строк дії з 12.01.2024 до 11.01.2025.

03.06.2024 13:00 годині в м. Луцьк, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Ford Mondeo", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 . Наведене підтверджується наявною в матеріалах справи копією Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (далі - Європротокол) від 03.06.2024.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований позивачем - Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС".

З метою визначення пошкоджень транспортного засобу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем проведено його огляд, відповідно до якого складено Акт огляду транспортного засобу від 03.06.2024

Відповідно до ремонтної калькуляції № 92412570 від 04.06.2024 вартість відновлювального ремонту автомобіля "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 46 492,51 грн.

Судом встановлено, що позивачем було складено Страховий акт № 13414/16/924 від 04.06.2024 та Розрахунок суми страхового відшкодування згідно змісту яких позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та прийняв рішення про виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 46 492,51 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 46 492,51 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 23989 від 05.06.2024.

Частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За чинним законодавством України окрім особи, винної у завданні шкоди, потерпілий у дорожньо-транспортній пригоді має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України "Про страхування", або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, за правилами та у порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене.

В даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до позивача, який застрахував його майно (транспортний засіб).

Статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року в справі № 910/171/17 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до примітки до ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Європротокол - це спеціальний бланк повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, який заповнюється водіями-учасниками дорожньо-транспортної пригоди на місці аварії, потім надається страховику для підтвердження дорожньо-транспортної пригоди. Європротоколом можна скористатися при умовах, коли відсутні травмовані (загиблі) люди, водії-учасники дорожньо-транспортної пригоди мають поліси автоцивільної відповідальності, наявна згода водіїв транспортних засобів - учасників дорожньо-транспортної пригоди щодо її обставин, у водіїв відсутні ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає за необхідне вказати про те, що в ході розгляду даного спору було встановлено, та підтверджено матеріалами справи те, що водії учасники дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 03.06.2024 року, погодилися на складання Європротоколу, потерпілий своєчасно звернувся до позивача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

Судом встановлено, що відповідно до полісу № ЕР/216432731, транспортний засіб марки "Ford Mondeo", реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача транспортному засобу, взято на страхування Приватним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" (відповідачем).

Відповідно до листа № 9-03/7449 від 18.03.2025 Моторного (транспортного) страхового бюро України ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну визначений в сумі 160 000,00 грн, а розмір франшизи - 0 грн. Станом на дату спірної ДТП (03.06.2024) поліс № ЕР/216432731 був чинним.

Відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу, застрахованого у позивача, відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що внаслідок виплати страхового відшкодування страхувальнику пошкодженого транспортного засобу "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивач відповідно до ст.ст. 993, 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

18.06.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 46 492,51 грн.

Відповідач не заперечував факт настання цивільно-правової відповідальності за шкоду перед третіми особами, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу "Peugeot 807", реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахованого у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 15.07.2024 відповідач сплатив на користь позивача страхове відшкодування в сумі 39 697,21 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 001121915.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач виплатив страхове відшкодування не у повному обсязі, оскільки фактично сума страхового відшкодування складає 46 492,51 грн, а відповідачем частково сплачено кошти у розмірі 39 697,21 грн.

Відтак позивач просив суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 6 795,30 грн (46 492,51 грн (вартість відновлювального ремонту) - 39 697,21 (часткова сплата відповідачем страхового відшкодування).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що після відкриття провадження у справі № 910/2475/25 відповідачем було здійснено оплату на рахунок позивача у розмірі 6 795,30 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 00138017 від 18.03.2025. Наведене не заперечується позивачем та відповідачем у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі № 910/2475/25 закрито провадження у справі № 910/2475/25 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 6 795,30 грн (шість тисяч сімсот дев`яносто п`яти гривень 30 коп.).

Суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 776,92 грн, 3% річних - 86,42 грн та інфляційних втрат - 438,21 грн.

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки 12.07.2024 відповідач прийняв рішення про сплату страхового відшкодування та направив позивачу Повідомлення №44033/ПВ-31. На виконання прийнятого рішення відповідач 15.07.2024 перерахував на рахунок позивача кошти в розмірі 39 697,21 грн.

Враховуючи, що перший платіж ПРАТ "СК "ПЗУ УКРАЇНА" здійснено в 90-денний строк, на думку відповідача, відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій.

Суд відхиляє твердження відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин по страховому випадку, що настав 03.06.2024) страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Судом, з матеріалів справи встановлено, що відповідач Заяву про виплату страхового відшкодування від 18.06.2024 отримав 20.06.2024, відтак 90-денний строк на виплату страхового відшкодування закінчується 18.09.2024.

Відповідачем 18.03.2025 було перераховано на рахунок позивача страхове відшкодування у сумі 6 795,30 грн, тобто з пропуском строку встановленого законом.

Щодо вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 776,92 грн суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 36.5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин по страховому випадку, що настав 03.06.2024) за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення пені у розмірі 776,92 грн є арифметично правильною та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 86,42 грн та інфляційних втрат у розмірі 438,21 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений Договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 3% річних у розмірі 86,42 грн є арифметично правильною та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Здійснивши перевірку за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 438,21 грн, в той час як правильною є сума 496,08 грн.

Приписами статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ч. 2 ст. 14 ГПК України.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України).

З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 438,21 грн підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, понесених позивачем, який складається з суми судового збору у розмірі 3 028 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

За подання, шляхом формування в системі "Електронний суд", позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (ціна позову - 8 096,85 грн).

В той же час позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 41769 від 18.02.2025.

Тобто позивачем при зверненні до суду із позовом було надмірно сплачено судовий збір у сумі 605,60 грн за подання позовної заяви.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивач не звертався до суду з клопотанням про повернення надмірно сплаченого судового збору.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 9 ст.129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

3 огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 2 422,40 грн покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 232, 233, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПЗУ УКРАЇНА" (Україна, 04053, місто Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 40; ідентифікаційний код: 20782312) на користь Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "ТАС" (Україна, 03117, місто Київ, пр.Берестейський, будинок 65; ідентифікаційний код: 30115243) 776,92 грн (сімсот сімдесят шість гривень 92 коп.) пені, 86,42 грн (вісімдесят шість гривень 42 коп.) 3 % річних, 438,21 грн (чотириста тридцять вісім гривень 21 коп.) інфляційних втрат та 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 22.05.2025.

Суддя Оксана ГУМЕГА