ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року Справа № 915/385/24

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Артьомові І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 ()

електронна пошта:

до відповідача Фізичної особи-підприємця Ярушко Наталі Петрівни, АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )

представник: адвокат Бортик Р.О.

про зобов`язання вчинити дії

Представники сторін в судове засідання не з`явились

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернулась Миколаївська міська рада з позовною заявою, в якій просить суд зобов`язати відповідача Фізичну особу-підприємця Ярушко Наталю Петрівну повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку загальною площею 144 кв.м., кадастровий номер :01:009:0018, у придатному для використання стані шляхом звільнення її від торговельного павільйону з літнім майданчиком по просп. Центральному поблизу житлового будинку № 4.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача через виконавчий комітет Миколаївської міської ради витрати по сплаті судового збору.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2024 справу з єдиним унікальним номером № 915/385/24 призначено головуючому судді Алексєєву А.П.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.04.2024 заяву Миколаївської міської ради від 25.03.2024 № 2016/02.02.01-22/02/3/24 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено Фізичній особі - підприємцю Ярушко Наталі Петрівні, код НОМЕР_1 , здійснювати будь-які будівельні роботи на земельній ділянці загальною площею 144 кв.м. з кадастровим номером :01:009:0018.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.04.2024 позовну заяву Миколаївської міської ради до відповідача ФОП Ярушко Н.П. про зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.08.2024.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2024 № 94 у зв`язку з відпусткою головуючого судді Алексєєва А.П. для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду, здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 915/385/24.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2024 справу № 915/385/24 призначено головуючому судді Олейняш Е.М.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.07.2024 прийнято справу № 915/385/24 до провадження судді Олейняш Е. М. Розгляд справи почато спочатку. Призначено підготовче засідання на 10.09.2024.

Підготовче засідання з розгляду даної справи, яке було призначено на 10.09.2024, не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Олейняш Е.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2024 призначено підготовче засідання по справі на 13.12.2024.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.12.2024 закрито підготовче провадження по справі. Призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 28.01.2025.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.01.2025 відкладено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 07.03.2025.

07.03.2025 до Господарського суду Миколаївської області через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява (вх. № 3530/25 від 07.03.2025), в якій позивач зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати судове засідання, що призначене на 07.03.2025, без участі представника позивача.

07.03.2025 до Господарського суду Миколаївської області через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява (вх. № 3518/25 від 07.03.2025) про розгляд справи без участі представника відповідача. Представник відповідача в заяві зазначив, що проти заявлених позовних вимог Миколаївської міської ради заперечує, вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 196 ГПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що явка сторін не визнавалась судом обов`язковою, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/23, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, № 26/2025 від 14.01.2025 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 8 лютого 2025 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

В судовому засіданні 07.03.2025 судом відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення без його проголошення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

2.1. Правова позиція позивача.

Підставою позову позивачем зазначено наступні обставини.

Між Миколаївською міською радою та ФОП Ярушко Н. П. укладено договір оренди землі від 15.01.2010 № 7310, відповідно до умов якого міська рада передала, а ФОП Ярушко Н. П. прийняла в оренду земельну ділянку для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону по просп. Леніна поблизу житлового будинку № 4, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно / Заводський район.

Договір з урахуванням рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 по справі № 915/892/20 діяв до 26.01.2023 та у подальшому не продовжувався. Отже, між сторонами існували зобов`язально-правові відносини, в силу яких відповідач повинен звільнити спірну земельну ділянку від будівель та споруд і повернути її законному власнику - Миколаївській міській раді з огляду на припинення договору оренди.

Станом на дату звернення до суду з даним позовом земельна ділянка відповідачем не звільнена та позивачу не повернута.

Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що строк дії договору закінчився 26.01.2023, а будь-яких інших договорів з ФОП Ярушко Н.П. не укладалось, у відповідача відсутні будь-які права на користування земельною ділянкою комунальної форми власності для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону. Миколаївська міська рада не приймала жодних інших рішень щодо надання відповідачу права користування цією земельною та права на забудову вказаної земельної ділянки об`єктами нерухомого майна.

Вказане свідчить про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпоряджанні на розсуд власника ділянки.

Миколаївська міська рада зазначає, що торговельний павільйон збудовано ФОП Ярушко Н.П. без будь-яких прав на земельну ділянку площею 144 кв.м, без прав на забудову земельної ділянки комунальної форми власності та без будь-яких дозвільних документів.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 13, 14, 41, 42, 124, 125 Конституції України, ст. 3, 169, 172, 181, 182, 190, 203, 215, 321, 327, 328, 375, 376, 391, 525, 526, 629 ЦК України, ст. 80, 83,116, 122, 152. 212 ЗК України, ст. 22 БК України, ст. 34 Закону України «Про оренду землі», ст. 1, 2, 6, 10, 26, 59, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

2.2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 6367/24 від 29.05.2024) просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки:

- відповідач продовжує користуватись земельною ділянкою та сплачувати орендну плату за відсутністю заперечень зі сторони позивача;

- якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів. Між сторонами був укладений договір оренди землі № 7310 від 15.01.2010, тобто фактично позивач визначив у позові два способу захисту порушеного права, які є взаємовиключними;

- позивач, штучно створюючи обмеження у користуванні земельною ділянкою, намагається позбавити відповідача права на торговельний павільйон. Так, право відповідача щодо можливості використання земельної ділянки за призначенням: «для обслуговування торговельного павільйону поблизу житлового будинку № 4 по просп. Леніна, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно», передбачено умовами договору оренди землі № 7310 від 15.01.2010. Сторонами визнавалось знаходження на земельній ділянці торговельного павільйону ФОП Ярушко Н.П. (п. 2.2 договору оренди землі). Приписи ч. 4 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівною діяльністю» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонально розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, не пов`язують права на розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності з необхідністю існування права на користування земельною ділянкою.

- дії позивача не можуть відповідати критерію законності, виходячи із недотримання справедливого балансу інтересів суспільства, пов`язаним з цим втручанням у право мирного володіння майном, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Заперечення обґрунтовано приписами ст. 3, 317, 386 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судовою практикою та умовами договору.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

15.01.2010 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ярушко Наталією Петрівною (орендар) укладено договір оренди землі № 7310 від 15.01.2010, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.01.2010 за № 13.

Договір підписано сторонами та скріплено печаткою Миколаївської міської ради.

Умовами договору сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору Миколаївська міська рада па підставі рішення від 25.03.2009 № 33/42 передає, а ФОП Ярушко Наталія Петрівна приймає в оренду земельну ділянку для обслуговування тимчасово розмішеного торговельного павільйону по просп. Леніна, поблизу житлового будинку № 4 без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме манно/Заводський район/.

Відповідно до п. 2.1 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 144 /сто сорок чотири/ кв.м., в т.ч. 80 кв. м. під спорудою, 64 кв. м. під проходами та проїздами без права передачі її в суборенду.

Відповідно до п. 2.2 договору на земельній ділянці знаходиться торговельний павільйон, що належить ФОП Ярушко Н.П.

Відповідно до п. 2.3 договору об`єктом оренди є тільки земельна ділянка.

Відповідно до п. 3.1 договору договір діє протягом 3 років з дати його державної реєстрації.

Судом встановлено, що на виконання умов договору оренди відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 26.01.2010 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 144 кв.м., в тому числі 80 кв.м. під спорудою, 64 кв.м. під проходами та проїздами, для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону по просп. Леніна, поблизу житлового будинку №4.

Акт підписано сторонами та скріплено печаткою Миколаївської міської ради.

13.01.2015 до договору сторонами укладено договір про зміни № 01-15 від 13.01.2015, яким сторони внесли до договору зміни в частині розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати.

02.06.2015 до договору сторонами укладено договір про зміни № 72-15 від 02.06.2015, який зареєстрований у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 02.06.2015 № 72-15, яким (договором про зміни) сторони погодили викласти договір в новій редакції.

Договір про зміни підписано сторонами та скріплено печаткою Миколаївської міської ради.

Умовами договору в редакції договору про зміни № 72-15 сторони погодили наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору Миколаївська міська рада на підставі рішення від 18.03.2015 № 46/45 продовжує ФОП Ярушко Наталії Петрівні оренду земельної ділянки для подальшого обслуговування тимчасово розмішеного торговельного павільйону поблизу житлового будинку № 4 по пр. Леніна, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме манно/Заводський район/.

Відповідно до п. 2.1 договору в оренду передається земельна ділянка площею 144 /сто сорок чотири/ кв.м. (за функціональним призначенням - землі комерційного використання), без права передачі її в суборенду (кадастровий № :01:009:0018).

Відповідно до п. 2.2 договору на земельній ділянці знаходиться торговельний павільйон ФОП Ярушко Н. П.

Відповідно до п. 2.3 договору об`єктом оренди є тільки земельна ділянка.

Відповідно до п. 3.1 договору договір діє до 26.01.2018. Орендар, який має намір скористатися переважним прийом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це Орендодавця за шість місяців до спливу строку цього Договору.

Підставою для укладення Договору на новий строк буде відповідне рішення Орендодавця.

Відповідно до п. 5.1 договору земельна ділянка передається в оренду для обслуговування торговельного павільйону.

Відповідно до п. 5.2 договору цільове призначення земельної ділянки: В.03.07.

Відповідно до п. 6.1 договору передача земельної ділянки в оренду здійснена за актом приймання-передачі об`єкта оренди 26.01.2010.

Відповідно до п. 7.1 договору у разі закінчення строку оренди, припинення або розірвання договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі без відшкодування Орендодавцем витрат Орендаря, у тому числі вартості майна, з приведенням земельної ділянки у стан, придатний для подальшого використання.

Орендодавець у разі погіршення корисних властивостей орендованої земельної ділянки, пов`язаних із зміною її стану, має право на відшкодування збитків у розмірі, визначеному сторонами. Якщо сторонами не досягнуто згоди про розмір відшкодування збитків, спори розв`язуються у судовому порядку.

Відповідно до п.п. "ж", «л» п. 9.4. договору орендар зобов`язаний:

- у разі наміру скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, письмово повідомити про це Орендодавця за шість місяців до спливу строку цього договору, або повідомити про інший намір її використання, при цьому орендна плата за землю вноситься до дня звільнення земельної ділянки від споруд та приведення її у стан, придатний для використання (до повернення її за актом приймання-передачі) або до укладення нового договору. Закінчення строку дії цього договору не звільняє Орендаря від обов`язку сплати заборгованості по орендній платі в повному обсязі, у т.ч. з урахуванням плати за період після спливу строку цього договору до дати повернення земельної ділянки за актом приймання-передачі;

- у разі відмови Орендарю в продовженні строку оренди землі Орендар зобов`язаний демонтувати споруди та привести земельну ділянку у стан, придатний для використання за призначенням без відшкодування Орендодавцем втрат (збитків) Орендаря, у тому числі вартості майна. При цьому орендна плата за землю вноситься Орендарем до її повернення за актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 11.1 договору всі зміни та/або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі (якщо інше не встановлено цим договором) за взаємною згодою сторін, шляхом внесення змін у вигляді додаткової угоди (договору про зміни), що буде невід`ємною частиною цього договору. Згодою або запереченням Орендодавця на зміни та/або доповнення до цього договору, є його рішення, прийняте в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 11.3 договору дія договору припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- придбання орендарем земельної ділянки у власність;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом.

Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 11.5 договору розірвання (припинення) цього Договору не потребує укладення додаткової угоди (договору про зміни). Договір вважається розірваним за взаємною згодою сторін з дати прийняття Орендодавцем відповідного рішення, якщо цим рішенням не буде встановлена інша дата. У разі розірвання Договору Орендарю необхідно вжити заходів щодо припинення права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 11.7 договору у разі припинення або розірвання цього Договору Орендар зобов`язаний повернути Орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених цим Договором. У разі невиконання Орендарем обов`язку щодо умов повернення Орендодавцеві земельної ділянки Орендар зобов`язаний відшкодувати Орендодавцеві завдані збитки.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20 позов Фізичної особи-підприємця Ярушко Н.П. до Миколаївської міської ради про поновлення договору оренди землі задоволено. Визнано додаткову угоду до договору оренди землі від 15.01.2010 № 7310, укладеного між фізичною особою-підприємцем Ярушко Наталією Петрівною та Миколаївською міською радою та зареєстрованого у Миколаївській міській раді, про що у книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 26.01.2010 №7310, укладеною в редакції, зазначеній в резолютивній частині судового рішення, а саме:

1. Договір діє до 26.01.2023.

2. Всі умови вищевказаного Договору оренди, не змінені цією Додатковою угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше, і Сторони підтверджують їх обов`язковість для себе.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20 залишено без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постановою КГС ВС від 20.01.2021 касаційну скаргу Миколаївської міської ради задоволено. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 і рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційних довідок 360152507 від 27.12.2023 та 360553554 від 29.12.2023) земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0018 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), площею 0,0144 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, проспект Леніна на праві власності належить територіальній громаді в особі Миколаївської міської ради.

Судом також встановлено, що 09.06.2015 здійснено державну реєстрацію речового права, а саме права оренди земельної ділянки за ФОП Ярушко Н. П. на підставі договору оренди № 7310 від 15.01.2010 з урахуванням договору про зміни № 72-15 від 02.06.2015, а також рішення Господарського суду Миколаївської області від 04.08.2020 у справі № 915/892/20. Строк речового права до 26.01.2023. Станом на дату формування довідок з Реєстру речове право припинено.

Судом також встановлено наступне.

Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради № 24398/22.01-15/21-2 від 23.06.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт від 26.04.2016 № МК 87 по об`єкту: «Торгівельний павільйон», за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, Заводський район, пр. Леніна поблизу житлового будинку 4. Зареєстровано - Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області. Декларація до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради не передавалася; декларація про готовність об`єкта до експлуатації за реєстраційним номером МК 81 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва та в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради - відсутня.

Відповідно до інформації з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області 26.04.2016 зареєстровано декларацію про початок будівельних робіт по проекту «Торгівельний павільйон» за адресою Миколаївська обл., м. Миколаїв, Заводський, поблизу житлового будинку №4 по пр. Леніна (нове будівництво). Документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, договір оренди № 7310 від 26.01.2010, земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0018. Підстава - містобудівні умови і обмеження.

Відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради № 363/12.01-24/24-2 від 03.01.2024 містобудівні умови і обмеження та присвоєння об`єкту нерухомого майна торговельному павільйону, розміщеному поблизу житлового будинку № 4 по пр. Центральному у місті Миколаєві не видавались, адреса не присвоювалась.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 21.09.2023, який складено начальником відділу контролю за використанням земель у м. Миколаєві Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради та головним спеціалістом відділу комплексного благоустрою, ландшафтної архітектури міста, зовнішньої реклами та інформаційних вивісок, на земельній ділянці кадастровий номер :01:009:0018 розміщено павільйон орієнтовною площею 9,814 х 7,863 кв.м., з обох сторін від павільйону зроблені навіси, земельна ділянка, під навісами, обладнана та використовується під літній майданчик.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (п. 5.11-5.13 постанови КГС ВС від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21).

Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

4.1. Правове регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до абз. 1, 4 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 169, ст. 172 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Відповідно до п. "а" ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 116, ч. 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

4.2. Правове регулювання договору оренди землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - в редакції від 04.06.2017) строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Договір оренди землі не поновлено, у зв`язку із чим він припинив свою дію, а отже, відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» та умов договору оренди в орендаря виник обов`язок повернути земельну ділянку, а у зв`язку із його тривалим невиконанням наявні підстави для повернення орендарем земельної ділянки орендодавцю за актом приймання-передачі в примусовому порядку (постанова ВП ВС від 15.10.2019 у справі № 903/129/18).

Вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її від будівель і споруд, які розташовані на цій земельній ділянці, відповідає змісту статті 152 Земельного кодексу України та умовам договору оренди, а також означає приведення орендарем земельної ділянки у стан, придатний для її подальшого використання за цільовим призначенням (постанова КГС ВС від 10.01.2024 у справі № 489/742/20).

З урахуванням викладеного, а також висновку про припинення дії договору оренди земельної ділянки, суди зробили обґрунтовані висновки про задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді м. Миколаєва спірну земельну ділянку з приведенням її у придатний для подальшого використання стан, чого можливо досягти шляхом звільнення її від будівель та споруд. Оскільки вказані споруди знаходяться на земельній ділянці комунальної форми власності з порушенням вимог земельного законодавства, позовні вимоги про повернення земельної ділянки є законними та обґрунтованими. Адже власник земельної ділянки повинен безперешкодно користуватись своїм майном задля повного, ефективного та своєчасного захисту своїх порушених прав (постанова КГС ВС від 10.01.2024 у справі № 489/742/20; постанова ВП ВС від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20).

4.3. Правове регулювання будівництва об`єктів нерухомого майна та розміщення тимчасових споруд.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до п. 1.1 - п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Цей Порядок не поширюється на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на землях із особливим режимом використання.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

пересувна ТС - споруда, яка не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей, у якій може бути розміщене торговельне обладнання, низькотемпературний прилавок, лоток, ємність, торговельний автомат, інші пристрої для сезонної роздрібної торгівлі та іншої підприємницької діяльності;

стаціонарна ТС - споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру площу до 30 кв.м.

Відповідно до п. 2.1, п. 2.17, п. 2.20 Порядку № 244 підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (додаток 1).

Строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні.

Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС.

Рішенням Миколаївської міської ради № 14/16 від 26.01.2012 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва (зі змінами), п. 3 якого, зокрема, встановлено, що подальший розгляд заяв суб`єктів господарювання на розміщення малих архітектурних форм (тимчасових споруд, тимчасових об`єктів для провадження підприємницької діяльності), які було подано до набрання чинності цим рішенням, здійснюються у порядку, визначеному п. 1 цього рішення.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2 Порядку № 14/16 (зі змінами) Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва (далі Порядок) розроблений згідно із Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законами України Про місцеве самоврядування в Україні, Про регулювання містобудівної діяльності, Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності та наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.11 № 244 Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва.

Відповідно до п. 1.12, п. 1.13 Порядку № 14/16 розміщення ТС (групи ТС) здійснюється на підставі паспорта прив`язки ТС на земельних ділянках, що використовуються замовником відповідно до вимог Земельного кодексу України, у тому числі у разі наявності права власності, постійного користування земельною ділянкою, договору про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки та іншого законного землекористування.

Самовільне розміщення ТС (групи ТС) забороняється.

Відповідно до п. 3.15. Порядку № 14/16 строк дії паспорта прив`язки ТС (групи ТС) визначається управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень.

У разі розміщення ТС (групи ТС) на підставі договору оренди земельної ділянки або договору про встановлення особистого строкового сервітуту, іншого законного строкового використання земельної ділянки, строк дії паспорта прив`язки ТС (групи ТС) визначається відповідно до термінів дії вказаних договорів.

4.4. Право на мирне володіння майном.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого Протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету у суспільному інтересі (рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine).

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63-64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine).

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.

У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.

Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен буди доведений до відома громадянам.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.

Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім - а не надмірним.

Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Розірвання договорів та повернення у власність територіальної громади земельних ділянок у випадку встановлення протиправної поведінки самого орендаря здійснюється на підставі закону та укладеного з ним договору, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до суспільних інтересів у тому, щоб така передача в оренду землі сприяла досягненню максимального економічного ефекту від оренди об`єктів комунальної власності, оскільки ненадходження до бюджету плати за оренду землі створює перешкоди для утворення та використання фінансових ресурсів, потрібних для забезпечення функцій та повноважень органів місцевого самоврядування. Також задоволення позовних вимог не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, оскільки таке втручання є прогнозованим наслідком недобросовісних дій самого орендаря, який свідомо допустив систематичне неналежне виконання договірних зобов`язань у повному обсязі, як-от: двічі не сплачував орендну плату у повному розмірі (постанови ВП ВС від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, від 15.11.2023 у справі № 918/119/21).

Ураховуючи встановлені обставини щодо наявності підстав для розірвання договорів оренди землі та перебування спірних земельних ділянок у фактичному користуванні ТОВ «Нафтоком ОІЛ», ефективним та правомірним способом захисту порушеного права територіальної громади буде повернення їй спірних ділянок у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому відповідач отримав їх в оренду. Як і розірвання договорів оренди землі, таке повернення прямо передбачене законом, переслідує легітимну мету і є пропорційним цій меті (постанови ВП ВС від 20.11.2024 у справі № 918/391/23).

V. ВИСНОВКИ СУДУ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом вище, 15.01.2010 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ярушко Наталією Петрівною (орендар) укладено договір оренди землі № 7310 від 15.01.2010, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.01.2010 за № 13, який в подальшому договором про зміни № 72/15 від 02.06.2015 викладено в новій редакції. Зокрема, умовами п. 3.1 договору в редакції договору про зміни № 72/15 сторони погодили строк дії договору до 26.01.2018.

Постановою КГС ВС від 20.01.2021 у справі № 915/892/20 відмовлено в позові Фізичної особи-підприємця Ярушко Н.П. до Миколаївської міської ради про поновлення договору оренди землі.

Отже, в силу ст. 631 ЦК України, ст. 31 Закону України «Про оренду землі», п. 3.1, п. 11.3 договору в редакції договору про зміни № 72/15 договір оренди землі припинив свою дію, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. Суду не подано доказів укладення між сторонами додаткових угод до договору оренди землі про продовження (поновлення) договору оренди землі на новий строк як в порядку ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», так і в порядку ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Суду не подано доказів наявності судових рішень про продовження (поновлення) строку дії договору оренди землі. Враховуючи вищевикладене, в силу ст. 34 Закону України «Про оренду землі» та п. 7.1, п. 9.4, п. 11.7 договору оренди у орендаря виник обов`язок повернути орендодавцю земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі. Суду не подано доказів повернення відповідачем позивачу земельної ділянки вільної від споруд за актом приймання-передачі, як і не спростовано позовних вимог. Отже, порушене право позивача Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки підлягає захисту в судовому порядку, а обраний спосіб захисту прав про повернення територіальній громаді м. Миколаєва спірної земельної ділянки з приведенням її у придатний для подальшого використання стан шляхом звільнення її від будівель та споруд є належним, ефективним та таким, що відповідає закону (ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, ст. 34 Закону України «Про оренду землі») та умовам договору.

Щодо посилань відповідача на порушення прав відповідача на мирне володіння майном, то суд зазначає наступне. Як вказано вище, рішенням Миколаївської міської ради № 14/16 від 26.01.2012 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва (зі змінами). Відповідно до п. 1.12, п. 1.13 Порядку № 14/16 розміщення ТС (групи ТС) здійснюється на підставі паспорта прив`язки ТС на земельних ділянках, що використовуються замовником відповідно до вимог Земельного кодексу України, у тому числі у разі наявності права власності, постійного користування земельною ділянкою, договору про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки та іншого законного землекористування.

Враховуючи, що матеріали даної господарської справи не містять доказів продовження (поновлення) строку дії договору оренди земельної ділянки, враховуючи відсутність доказів оформлення відповідачем права власності або користування спірною земельною ділянкою, враховуючи порушення відповідачем вимог законодавства та умов договору оренди землі в частині виконання обов`язку з повернення земельної ділянки її власнику (орендодавцю) після закінчення строку дії договору, враховуючи, що земельна ділянка передавалась орендарю вільною від споруд, а предметом оренди була виключно земельна ділянка, враховуючи, що під час укладення дії договору оренди землі сторони передбачили право орендаря на розміщення споруд на земельній ділянці виключно на строк дії договору, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно та обов`язок останнього знести споруди після припинення дії договору, враховуючи відсутність доказів правомірного розміщення відповідачем на спірній земельній ділянці споруд та оформлення паспорту прив`язки, суд дійшов висновку, що вимога власника земельної ділянки про повернення у власність територіальної громади земельної ділянки у стані, придатному для її використання шляхом звільнення від споруд, відповідає закону (ст. 34 Закону України «Про оренду землі») та умовам договору, переслідує легітимну мету (повернення належного позивачу на праві власності нерухомого майна), відповідає принципу дотримання справедливої рівноваги та не порушує принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, оскільки таке втручання є прогнозованим наслідком припинення договірних правовідносин між сторонами.

Будь-яких доказів, які б спростовували позовні вимоги, суду не подано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 3 028, 00 грн. згідно ст. 129 ГПК України слід відшкодувати позивачу з відповідача.

Керуючись ст. 129, 219, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати відповідача Фізичну особу-підприємця Ярушко Наталю Петрівну, АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути позивачу Миколаївській міській раді, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 () земельну ділянку загальною площею 144 кв.м., кадастровий номер :01:009:0018, у придатному для використання стані шляхом звільнення її від торговельного павільйону з літнім майданчиком по просп. Центральному поблизу житлового будинку № 4.

3. Стягнути з відповідача Фізичної особи-підприємця Ярушко Наталі Петрівни, АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 () через виконавчий комітет Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 () (р/р UA 0027733, банк отримувача ДКСУ м. Київ, ):

- 3 028, 00 грн. (три тисячі двадцять вісім грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

4. Накази видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено 20.05.2025

Суддя Е.М. Олейняш