СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Харків Справа № 917/14/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання Березки О.М.

представники сторін в судове засідання не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (вх.№807Х/1-43) на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 (суддя Ю.С. Байдуж, повне рішення складено 20.03.2025) у справі №917/14/25

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго", м. Київ,

до Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", м. Полтава,

про стягнення 1 306 671,52 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", в якому позивач просить стягнути з відповідача 7 383 502,55 грн, які виникли в результаті порушення умов Типового договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", укладеного між сторонами спору.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 у справі №917/14/25 позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго":

- 138 968,41 грн 3 % річних;

- 548 007,79 грн - інфляційних втрат;

- 18 642,75 грн витрат на відшкодування судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Повернуто Державному підприємству зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" з Державного бюджету України 91 152,47 грн надлишково сплаченого судового збору на суму 110 752,54 грн.

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд змінити рішення Господарського суду Полтавської області у справі №917/14/25 від 18.03.2025, в частині зменшення 15% річних та інфляційних втрат стягнути з Комунального підприємства Полтавської обласної ради Полтававодоканал () на користь ДПЗД Укрінтеренерго () 15% річних у розмірі 599 231,05 грн, інфляційних втрат у розмірі 20 464,27 грн. на рахунок IBAN UA9480600 в ГУ ДКСУ у Київській області.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 13 943,15 грн. просить покласти на Відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно здійснено трактування умов Договору, не взято до уваги повністю пункт 5.10.Договору, а не його частину та не досліджено в повній мірі інформацію, яка міститься в рахунках.

Зазначає, що рішення ухвалено з порушенням частини третьої статті 551 ЦК України та частини першої статті 233 ГК України під час зменшення 15% річних.

08.04.2025 системою автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду справи №917/14/25 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Плахов О.В., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 у справі №917/14/25 залишено без руху. Ухвалено Державному підприємству зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, а саме надати суду належні докази надсилання копії апеляційної скарги відповідачу; уточнити прохальну частину апеляційної скарги.

Від Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" через підсистему Електронний суд надійшло клопотання про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 14.04.2025 (вх.№4841 від 17.04.2025). До вказаного клопотання апелянт додав докази надсилання копії апеляційної скарги відповідачу та уточнив прохальну частину апеляційної скарги, в якій остаточно просить суд:

- скасувати Рішення Господарського суду Полтавської області у справі №917/14/25 від 18.03.2025, в частині задоволення судом до стягнення з Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" на користь ДПЗД "Укрінтеренерго" 138 968,41 грн 3 % річних, 548 007,79 грн - інфляційних втрат та в частині відмови в іншій частині позову.

- прийняти нове рішення в цій частині яким, задовольнити позовні вимоги ДПЗД «Укрінтеренерго» в повному обсязі та стягнути з Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» () на користь ДПЗД Укрінтеренерго» () : - 738 199,46 грн, - 15% річних у розмірі - 568 472,06 грн - інфляційних втрати, на рахунок IBAN UA9480600 в ГУ ДКСУ у Київській області.

- Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 13 943,15 грн. покласти на Відповідача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2025, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на рішення Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 у справі №917/14/25. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу. Витребувати з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/14/25. Призначено справу до розгляду на "14" травня 2025 р. о 12:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Повідомлено, що неявка представників учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не перешкоджає розгляду справи.

28.04.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/14/25.

05.05.2025 від Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5522), в якому відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з`явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останніх.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «УКРІНТЕРЕНЕРГО» здійснює ліцензовану господарську діяльність на підставі ліцензії на постачання електричної енергії споживачу, виданої відповідно до постанови НКРЕКП від 06.11.2018 № 1344.

Між, позивачем, Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - Постачальник) та Комунальним підприємством Полтавської обласної ради «ПОЛТАВАВОДОКАНАЛ» (далі Споживач) було укладено договори про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" № 127 (оператор системи розподілу (ОСР) - АТ "Полтаваобленерго") та № 126 (ОСР - ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго") (далі - Договори) на умовах публічного договору постачання електричної енергії постачальника «останньої надії» та комерційних пропозицій № 8 від 07.11.2023 (Додаток № 1 до кожного з Договорів (далі - Комерційна пропозиція).

Ці Договори укладені сторонами, керуючись статтями 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до договору на умовах, визначених Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії та Комерційної пропозиції, що є додатком 1 до цього договору (п. 1.1. Договорів).

Типова форма Договорів розроблена у відповідності із Законом України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 та є однаковими для всіх споживачів України (п. 1.2. Договорів).

За цими Договорами Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору, що зазначені в додатку 1 до Договору (комерційна пропозиція) (пункт 2.1 Договорів).

Ціна, порядок обліку і оплати електричної енергії, визначені наступним чином:

Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором, згідно з комерційною пропозицією з постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", яка є додатком 1 до Договору (пункт 5.1 Договорів);

Спосіб визначення ціни (тарифу) за електричну енергію зазначається в комерційній пропозиції Постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадка вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни за електричну енергію (пункт 5.2 Договорів);

Розрахунковим періодом за Договором є календарний місяць (пункт 5.8 Договорів).

Оплата виставленого постачальником рахунка за цим Договором має бути здійснена Споживачем у терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої Споживачем (п. 5.10. Договорів).

У разі порушення Споживачем строків оплати, Постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен день прострочення оплати. Споживач сплачує за вимогою Постачальника пеню у розмірі, що зазначається у комерційній пропозиції (п. 5.11. Договорів).

При цьому, Комерційною пропозицією визначено, що Споживач сплачує 100% від орієнтованої вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання Споживачем рахунку. Орієнтовна вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії Постачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих Постачальником від Оператора системи розподілу (передачі) (п. 4.4. Комерційної пропозиції).

Оплата за фактично спожиту у Розрахунковому періоді електричну енергію (остаточний розрахунок) здійснюється Споживачем в строк до 20-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, незалежно від отримання рахунку від постачальника (п. 4.5. Комерційної пропозиції).

За внесення передбачених умовами Договору платежів з порушенням термінів, визначених даною комерційною пропозицією, Постачальник має право нарахувати Споживачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Споживач зобов`язується сплатити пеню на підставі рахунку Постачальника (п. 6.1. Комерційної пропозиції).

Споживач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, на вимогу Постачальника зобов`язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання, а також 15 % річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання (п. 7.4. Комерційної пропозиції).

Сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання або неналежне виконання зобов`язання припиняється через один рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (п. 13.1. Комерційної пропозиції).

Додатковою угодою про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» сторони визначили обсяг постачання електричної енергії на період 11.01.2024 09.04.2024 по зоні оператора системи розподілу/передачі (ОСР) АТ "Полтаваобленерго": січень 1 878 335 кВт*год, лютий 2 554 312 кВт*год, березень 2 837 902 кВт*год, квітень 782 000 кВт*год (а. с. 44).

А також Додатковою угодою про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» сторони визначили обсяг постачання електричної енергії на той же період 11.01.2024 09.04.2024 по зоні ОСР ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго": січень 490 860 кВт*год, лютий 702 106 кВт*год, березень 696 100 кВт*год, квітень 189 000 кВт*год (а. с. 61).

Згідно наявних доказів у справі, взаємовідносини з постачання електроенергії між сторонами спору на підставі укладених Договорів тривали у період січень-квітень 2024 року.

За даними позивача, які не заперечує відповідач, за вказаний період відповідач спожив електроенергію в обсязі:

- у січні 2024 року - 1 878 335 кВт*год на суму 13 699 215,58 грн, згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 31.01.2024 № 053727 та 490 860 кВт*год на суму 3 268 632,82 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 31.01.2024 № 052783;

- у лютому 2024 року 2 570 901 кВт*год на суму 16 617 481,38 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 29.02.2024 № 054565 та 702 106 кВт*год на суму 4 092 853,91 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 29.02.2024 № 054350;

- у березні 2024 року 2 658 368 кВт/год на суму 15 240 647,05 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 31.03.2024 № 55234 та 670 105 кВт/год на суму 3 416 731,38 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 31.03.2024 № 055355;

- у квітні 2024 року 634 924 кВт/год на суму 3 071 368,66 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 30.04.2024 № 055941 та 184 124 кВт/год на суму 773 886,65 грн згідно Акту купівлі-продажу електричної енергії від 30.04.2024 № 055856.

Разом з тим, 06 березня 2024 року між сторонами спору було укладено Договір про реструктуризацію заборгованості № 03361661/2024/03/06, яка утворилася за Договором про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" по зоні оператора системи розподілу АТ "Полтаваобленерго" за січень 2024 на загальну суму 13 751 533,36 грн, з урахуванням майнових втрат Постачальника (15 % річних) на суму 52 317,78 грн (а.с. 138-140).

Кінцевий строк погашення зазначеної заборгованості сторони визначили до 09 квітня 2024 року.

Сторони стверджують, що зазначені зобов`язання за Договором про реструктуризацію відповідач виконав належним чином, тобто в повному обсязі та у встановлені строки.

Проте, деякі рахунки позивача за постачання електричної енергії по Договорах були оплачені відповідачем з простроченням, зокрема:

Рахунок №61/14/О02/62314 від 11.03.2024 на оплату Акту купівлі-продажу електричної енергії від 29.02.2024 № 054565 за лютий 2024р. на суму 16 617 481,38 грн, який був отриманий відповідачем 11.03.2024, але оплачений 29.03.2024 відповідно до платіжної інструкції № 3.

Рахунок №61/14/О03/62885 від 09.04.2024 на оплату Акту купівлі-продажу електричної енергії від 31.03.2024 № 55234 за березень 2024р. на суму 15 240 647,05 грн, який був отриманий відповідачем 09.04.2024 та оплачений частинами: відповідно до платіжних інструкцій № 3 від 29.03.2024 в сумі 75 950,29 грн, № 25652 від 11.04.2024 в сумі 6 000 000,00 грн, № 25672 від 12.04.2024 в сумі 1 164 696,76 грн, № 11 від 31.05.2024 на суму 114 621,12 грн, № 26841 від 04.06.2024 в сумі 1 000 000,00 грн, № 27445 від 27.06.2024 в сумі 1 000 000,00 грн та № 32001 від 20.12.2024 в сумі 5 885 378,88 грн.

Рахунок №61/35/О02/62094 від 07.03.2024 на оплату Акту купівлі-продажу електричної енергії від 29.02.2024 № 054350 за лютий 2024р. на суму 4 092 853,91 грн, який був отриманий відповідачем 07.03.2024, але оплачений 29.03.2024 відповідно до платіжної інструкції № 2.

Заборгованість за спожиту електроенергію відповідачем була сплачена остаточно 20.12.2024. Проте, позивач нарахував відповідачу 15 % річних у розмірі 738 199,46 грн та інфляційні втрати на суму 568 472,06 грн за прострочення термінів виконання грошових зобов`язань за Договорами.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду про стягнення з відповідача на його користь 15 % річних в сумі 738 199,46 грн та інфляційні втрати в сумі 568 472,06 грн за прострочення виконання грошових зобов`язань за Договорами:

- за рахунком №61/14/О02/62314 від 11.03.2024 за лютий 2024 року в сумі 68 104,3 грн (15 % річних), за період прострочення з 19.03.2024 до 28.03.2024;

- за рахунком №61/14/О03/62885 від 09.04.2024 за березень 2024 року в сумі 646 611,44 грн 15 % річних та 548 007,79 грн інфляційних, за загальний період прострочення з 17.04.2024 по 19.12.2024, з урахуванням часткових сплат боргу;

- за рахунком №61/35/О02/62094 від 07.03.2024 за лютий 2024 року в сумі 23 483,59 грн 15 % річних та 20 464,27 грн інфляційних, за період прострочення з 15.03.2024 по 28.03.2024.

Відповідач просив зменшити розмір заявлених відсотків річних за період з 17.04.2024 по 19.12.2024 до 10 000,00 грн, обґрунтовуючи свою позицію тим, що послуги з постачання електроенергії за спірними Договорами він споживав для забезпечення потреб населення в отриманні послуг з водопостачання та водовідведення, а також для забезпечення виконання покладених на нього мобілізаційних завдань як оператора критичної інфраструктури, що є обов`язковим для забезпечення функціонування національної безпеки та економіки під час воєнного стану.

Встановлені 15 % річних у Договорах, умови яких він фактично не міг погоджувати, вважає не співмірними та не справедливими, оскільки наслідки невиконання зобов`язань боржником у такому випадку вочевидь є більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Також просив суд врахувати, що заборгованість за надані послуги була ним погашена фактично до подання позовної заяви про стягнення боргу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що позивачем не вірно визначено дати прострочення грошових зобов`язань відповідача, внаслідок чого суми процентів річних та інфляційних втрат завищені, відтак судом здійснено перерахунок 15% річних та інфляційних втрат і встановлено, що обґрунтованими є вимоги про стягнення 694 842,04 грн. 15% річних і 548 007,79 грн інфляційних втрат. Крім того, суд дійшов висновку про доцільність зменшення відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача, з 15% річних до 3% річних, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що ДПЗД "Укрінтеренерго" оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині відмови у стягненні 15% річних у розмірі 599 231,05 грн інфляційних втрат у розмірі 20 464,27 грн.

При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень ст. 269 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Передусім, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

До того ж, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).

Судами встановлено, що згідно умов Договорів оплата виставленого постачальником рахунка за цим Договором має бути здійснена Споживачем у терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятої Споживачем (п. 5.10. Договорів).

Комерційною пропозицією визначено, що Споживач сплачує 100% від орієнтованої вартості прогнозованого обсягу споживання електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання Споживачем рахунку. Орієнтовна вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії Постачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих Постачальником від Оператора системи розподілу (передачі) (п. 4.4. Комерційної пропозиції).

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач у своїх розрахунках керується тим, що прострочення зобов`язання з оплати по Договорах наступає після закінчення 5-денного строку після отримання відповідачем рахунків.

Судом вказано, що згідно п. 4.5. Комерційної пропозиції, оплата за фактично спожиту у Розрахунковому періоді електричну енергію (остаточний розрахунок) здійснюється Споживачем в строк до 20-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, незалежно від отримання рахунку від постачальника.

Позивач, зокрема, в апеляційній скарзі посилається на п. 5.10. Договору, який встановлює строк оплати - не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунка, а не "не пізніше 5 робочих днів", як це вказує позивач у позові.

Колегія суддів не приймає посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом не взято до уваги повністю пункт 5.10.Договору та не досліджено умови договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незалежно від отримання рахунку від постачальника, остаточний розрахунок за фактично спожиту відповідачем електричну енергію має бути здійснений останнім в строк до 20-го числа місяця наступного за розрахунковим згідно п. 4.5. Комерційної пропозиції.

Тобто, за електроенергію, фактично спожиту відповідачем у лютому 2024 року, він мав розрахуватись до 20.03.2024, а у березні 2024 року - до 22.04.2024 (з врахуванням того, що 20 та 21 квітня 2024 року припали на вихідні дні).

Таким чином, з обставин справи вбачається прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, зокрема:

- за Рахунком №61/14/О02/62314 від 11.03.2024 з 21.03.2024 по 28.03.2024;

- за Рахунком №61/14/003/62885 від 09.04.2024 з 23.04.2024 по 19.12.2024;

- за Рахунком №61/35/О02/62094 від 07.03.2024 з 21.03.2024 по 28.03.2024.

Отже, враховуючи те, що відповідач оплату електроенергії у встановлені Договорами строки не здійснив, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов Договорів, шляхом прострочення виконання грошових зобов`язань.

При цьому, суд зазначає, що, не виконавши свої зобов`язання за Договором з поставки товару, відповідач допустив порушення Договору, за що настає відповідальність встановлена Договором та законом.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавством у той же час також визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Так, з досліджених судом умов Договорів, вбачається, що сторони визначили що, у разі прострочення виконання грошових зобов`язань покупець зобов`язується замість 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, сплатити постачальнику 15% річних від простроченої суми за весь час її прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 15% річних та інфляційних втрат (а.с. 154), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не вірно визначено дати прострочення грошових зобов`язань відповідача, внаслідок чого суми процентів річних та інфляційних втрат завищені.

Як встановлено вище, прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, зокрема, за Рахунком № 61/14/О02/62314 від 11.03.2024 тривало з 21.03.2024 по 28.03.2024; за Рахунком № 61/14/003/62885 від 09.04.2024 - з 23.04.2024 по 19.12.2024 (з врахуванням часткових оплат); за Рахунком №61/35/О02/62094 від 07.03.2024 - з 21.03.2024 по 28.03.2024.

Отже, позивач неправомірно нарахував 15% річних: на заборгованість по рахунку №61/14/О02/62314 від 11.03.2024 - за період з 19.03.2024 по 20.03.2024; на заборгованість по рахунку № 61/14/003/62885 від 09.04.2024 - за період з 17.04.2024 по 22.04.2024; на заборгованість по рахунку №61/35/О02/62094 від 07.03.2024 з 15.03.2024 по 20.03.2024.

А також безпідставно нарахував інфляційні втрати на заборгованість по рахунку №61/35/О02/62094 від 07.03.2024 у розмірі 20464,27 грн, оскільки прострочення оплати по даному рахунку тривало з 21.03.2024 по 28.03.2024 і становило менше місяця.

З врахуванням викладеного судами здійснено перерахунок 15% річних та інфляційних втрат і встановлено, що обґрунтованими є вимоги про стягнення 694842,04 грн. 15% річних і 548 007,79 грн інфляційних втрат.

Разом з цим, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру відсотків річних за період з 17.04.2025 по 19.12.2024 до 10000,00 грн.

В обґрунтування свого клопотання відповідач послався на те, що послуги з постачання електроенергії за спірними Договорами він споживав для забезпечення потреб населення в отриманні послуг з водопостачання та водовідведення, а також для забезпечення виконання покладених на нього мобілізаційних завдань як оператора критичної інфраструктури, що є обов`язковим для забезпечення функціонування національної безпеки та економіки під час воєнного стану.

Відповідач зазначив, що встановлені 15% річних у Договорах, умови яких він фактично не міг погоджувати, вважає не співмірними та не справедливими, оскільки наслідки невиконання зобов`язань боржником у такому випадку вочевидь є більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Також просив суд врахувати, що заборгованість за надані послуги була ним погашена фактично до подання позовної заяви про стягнення боргу.

Згідно зі статтею 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст та умови конкретних правовідносин, наявність/ відсутність наданих сторонами доказів у сукупності, що свідчать про наявність/ відсутність підстав для вчинення такої дії.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.02.2025 у справі №911/168/24.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 виснувала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у виді штрафу, пені і відсотків річних, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже вирішено судами попередніх інстанцій стягнути, та відмовити у стягненні відсотків річних.

Тобто, у постанові від 18 березня 2020 року Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання щодо зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, врахувала фактичні обставини справи №902/417/18.

У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.03.2025 у справі №915/303/23.

Тобто, у вказаних вище постановах Великою Палатою Верховного Суду було сформульовано правові висновки щодо застосування приписів статті 625 ЦК України до відносин про стягнення відсотків річних, невиконанням грошових зобов`язань та зроблені загальні висновки про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. У тому числі і висновки про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №915/1308/23 зазначено про те, що висновки судів попередніх інстанцій про можливість зменшення судом розміру трьох процентів річних (у цій справі до 1,5 %), заявленого до стягнення на підставі статті 625 ЦК України, є такими, що узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 8.38, 8.41 постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18. За переконанням колегії, суди попередніх інстанцій цілком правомірно врахувавши загальний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, розглянули клопотання товариства про зменшення 3% річних та дійшли висновку про його часткове задоволення з мотивів, викладених у постанові.

Наведене вище переконливо свідчить єдність та сталість правових висновків Великої Палати Верховного Суду в цьому питанні.

Як вже неодноразово наголошував Верховний Суд зменшення розміру штрафних санкцій та/або відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України обумовлено індивідуальним характером правовідносин. У кожній конкретній справі, де постає питання про зменшення відсотків річних, суд має враховувати унікальні обставини, що супроводжують невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання, а тому питання про зменшення процентів не підлягає узагальненню через свою індивідуальну природу. Для формування єдиної практики зазвичай розглядаються питання, які мають спільні риси в багатьох судових справах. У випадку зі штрафними санкціями та відсотками, кожен спір має унікальні фактичні обставини, що унеможливлює вироблення універсального підходу.

Суд, керуючись статтею 625 ЦК України, має свободу у визначенні необхідності зменшення відсотків річних, якщо це відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності.

За змістом положень статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Необхідно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (подібний висновок міститься в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16- Ц, ухвалі Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2025 у cправі №922/444/24).

Таким чином, зменшення розміру як пені та штрафу, так і процентів річних є правом суду, і господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення (постанови Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 921/94/21, Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22).

З огляду на необхідність дотримання балансу інтересів обох сторін в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що безумовно вплинуло на господарську діяльність усіх без виключення суб`єктів господарювання та їх майновий стан, зокрема, і відповідача, який є підприємством, що надає комунальні послуги населенню; відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем реальних збитків у зв`язку з порушенням відповідачем грошових зобов`язань; на момент подання позову заборгованість повністю погашена відповідачем; застосування позивачем при розрахунку ставки відсотків річних (15%), що у співвідношенні до розміру відсотків, що встановлені ст.625 ЦК України, є збільшеними в п`ять разів, а отже таке збільшення є істотним, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про можливість зменшення розміру суми відсотків річних з 15%, закріплених умовами договору, до 3% річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки саме цей рівень відсотків встановлено законодавчо з метою відшкодування втрат кредитора внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання боржника.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи. Відтак колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 у справі №917/14/25 в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 18.03.2025 у справі №917/14/25 в частині відмови у стягненні Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 15% річних у розмірі 599 231,05 грн інфляційних втрат у розмірі 20 464,27 грн - залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 15.05.2025.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя О.В. Плахов

Суддя М.М. Слободін