ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"13" травня 2025 р. Справа№910/13986/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 13.05.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025

у справі №910/13986/24 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації»

про стягнення 1 132 187,92 грн

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» (далі - відповідач) про стягнення 1 132 187,92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами Договору №1916-1 від 28.12.2018 в частині неповернення орендованих приміщень за актом приймання - передачі позивачу після закінчення строку дії договору, у зв`язку з чим позивач застосував до відповідача відповідно до частини 2 статті 285 ЦК України таку форму відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Господарський суд міста Києва рішенням від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 позов задовольнив повністю. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» 1 132 187,92 грн неустойки та 13 586,25 грн судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції перевіривши наданий позивачем розрахунок неустойки відповідно до частини 2 статті 785 ЦК з урахування індексу інфляції, вважав його арифметично вірним, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів повернення об`єкту оренди після закінчення дії договору, вимога про стягнення з відповідача 1 132 187,92 грн неустойки за період з 01.03.2023 по 31.10.2024 визнана судом обґрунтована та такою, що підлягає задоволенню в заявленому до стягнення розмірі.

При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги посилання відповідача на те, що позивач є неналежним позивачем, оскільки за умовами договору орендна плата вноситься відповідачем саме підприємству-балансоутримувачу та саме на останнього покладено обов`язок щодо контролю за своєчасністю внесення такої орендної плати, а також наділено правом вживати заходи зі стягнення заборгованості з орендної плати.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскільки договір вже є припиненим, то нарахування індексу інфляції для математичного обрахування неустойки, яке було передбачено умовами договору, після дати припинення договору оренди не ґрунтується на нормах закону. Також відповідач наголошує, що право вимоги неустойки передбачено саме за наймодавцем, яким є Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.04.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 06.05.2025 о 12 год. 45 хв; витребував матеріали справи №910/13986/24 з Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи №910/13986/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 10.04.2025.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач заперечує проти її задоволення, зазначаючи, що посилання відповідача на те, що позивач не є особою, яка має право на стягнення неустойки, визначеної частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України оскільки, позивач не є орендодавцем за договором від 28.12.2018 № 1916-1 (із змінами та доповненнями про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду за адресою: вулиця Архипенка Олександра, будинок №6 літер А), є безпідставними, оскільки умовами договору регламентовано право позивача на стягнення неустойки.

Крім того, враховуючи, що розмір неустойки за невиконання обов`язку з повернення речі регламентований законодавством, відсутність у позивача, як управленої сторони, можливості застосувати до відповідача, як зобов`язаної сторони, інші заходи стимулювання до виконання зобов`язання, а також встановлені ст. 3 Цивільного кодексу України критерії справедливості, добросовісності і розумності, звернення з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення єдиний спосіб захисту прав та інтересів балансоутримувача.

Позивач зазначає, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки, згідно зі ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином. Припинення строку дії договору оренди №1916-1 від 28.12.2018 не припиняє обов`язку скаржника щодо повернення об`єкту оренди позивачу та сплати неустойки.

На думку позивача, Господарським судом міста Києва обґрунтовано зроблено висновок про правомірність розрахунку суми неустойки з урахуванням індексу інфляції, а доводи скаржника, щодо необхідності застосування базової орендної ставки при розрахунку суми неустойки є помилковими, оскільки згідно з умовами договору та норм чинного законодавства орендна плата визначається як змінний орендний платіж, що залежать від індексу інфляції.

25.04.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» - Мальцевої Галини Юріївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою додатку "EasyCon". Документ сформований в системі "Електронний суд".

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 30.04.2025 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» - Мальцевої Галини Юріївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задовольнив.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 06.05.2025 відклав розгляд справи №910/13986/24 на 13.05.2025 об 13 год. 30 хв.

У судовому засіданні 13.05.2025 відповідач підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні 13.05.2025 представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2018 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Соколовою Анастасією Петрівною (орендар) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (балансоутримувач) було укладено договір №1916-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 17.06.20215 №1916) (далі - Договір), за умовами якого орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 07.08.2018 №36/112 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Архипенка Олександра, 6 літера А, загальною площею 126,40 кв. м, в т. ч. 1 поверх - 126,40 кв. м (в редакції Договору №2 від 05.02.2020).

20.12.2019 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Соколовою Анастасією Петрівною ( первісний орендар), Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» (новий орендар) укладено договір №1 про внесення змін до договору № 1916-1 від 28.12.2018 (далі - договір №1 від 20.12.2019).

Пунктом 3 договору №1 від 20.12.2019 первісного орендаря - ФОП Соколову А.П. було заміненено на нового орендаря - Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації».

05.02.2020 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» (орендар) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (балансоутримувач) було укладено договір №2 про внесення змін до договору від 28.12.2018 №1916-1 (із змінами та доповненнями), яким змінено слова та цифри, доповнено договір абзацами (далі умови договору в редакціях з урахуванням всіх змін та доповнень).

З 23.12.2019 за користування об?єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розмір якої, згідно з Методикою розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженою рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 (із змінами, внесеними рішенням Київської міської ради від 08.02.2018 №21/4085) в редакції Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 06.12.2018 №253/6304 становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку грудень 2019 року: 145, 33 грн за 1 кв.м орендованої площі, що в цілому складає 18 370, 27 грн (пункт 3.1 Договору).

Відповідно до пункту 3.2 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Відповідно до п. 3.6 договору орендна плата та компенсація витрат підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на рахунок підприємства-балансоутримувача починаючи з дати підписання цього договору.

Пунктом 3.12 Договору оренди в редакції Договору № 1 від 20.12.2019 визначено, що у разі припинення (розірвання) цього договору відповідач сплачує плату за фактичне користування об`єктом оренди до дня підписання Акта приймання-передачі об`єкта оренди орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем або іншими документами, передбаченими законодавством включно: у розмірі орендної плати, визначеної договором оренди, - протягом місяця після дати закінчення (дострокового розірвання) договору оренди; у розмірі подвійної орендної плати, визначеної договором оренди, - починаючи з другого місяця після закінчення (дострокового розірвання) договору оренди.

Відповідно до п. 5.2.2 Договору оренди №1916-1 передбачено, що підприємство - балансоутримувач (позивач) має право стягнути з орендаря (відповідача) заборгованість з орендної плати та інші збитки, заподіяні ним невиконанням своїх зобов`язань за цим договором, шляхом звернення стягнення на його кошти та майно в порядку, визначеному законодавством України.

Відповідно до п. 9.1 договору №1916-1 строк дії договору встановлено з 28.12.2018 до 26.12.2021.

Згідно з п. 9.4 Договір від 28.12.2018 № 1916-1 припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Факт передачі об`єкту оренди орендарю підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 17.06.2015.

Згідно з пунктом 4.2.19 договору оренди №1916-1 відповідач зобов`язаний після припинення дії договору протягом трьох днів передати майно за актом приймання - передачі позивачу. Акт приймання - передачі об`єкта підписується орендодавцем, підприємством-балансоутримувачем та орендарем. У разі невиконання цього пункту орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, відповідач після закінчення строку дії договору, орендовані приміщення за актом - приймання передачі позивачу не повернув, та продовжує користуватись орендованими приміщеннями.

Оскільки відповідач продовжує користуватись об`єктом оренди, прострочив зобов`язання з його повернення після закінчення строку дії договору, позивач застосував до нього відповідальність у вигляді виплати неустойки у відповідності до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України за період з 01.03.2023 по 31.10.2024 у загальному розмірі 1 132 187, 92 грн.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами 1, 2 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частина перша статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Приписами частини першої статті 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За змістом вищенаведених норм в силу укладення договору оренди має місце передача однією особою (наймодавцем) майна у тимчасове володіння та користування іншій особі (наймачу) за плату на певний строк, що визначений сторонами такого договору.

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Сплив строку дії договору та відмови у його продовженні зумовлює припинення правомірного володіння та користування майном, а невиконання чи неналежне виконання орендарем обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду).

Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин та визначали взаємні права та обов`язки щодо правомірного користування, переходять у сферу охоронних правовідносин, які виникають у зв`язку з порушенням зобов`язання та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

За змістом статті 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч.1). Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення (ч.2).

Сплата неустойки саме як правовий наслідок порушення зобов`язання (тобто, неправомірної поведінки боржника) передбачена частиною першою статті 611 ЦК України.

Частиною першою статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Отже, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Встановивши неповернення відповідачем об`єкту оренди після припинення дії договору оренди №1916-1, який добровільно не повернув цей об`єкт оренди позивачу, а продовжив користування орендованим майном, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки у загальному розмірі 1 132 187, 92 грн нарахованої відповідно до частини другої статті 785 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря).

У разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди (частина 1 статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Таким чином, обов`язок орендаря повернути об`єкт оренди протягом трьох робочих днів з дати припинення договору визначений Законом України "Про оренду державного та комунального майна". Крім того, такі ж зобов`язання покладено на орендаря і договором оренди (пункт 4.2.19 договору).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після припинення строку дії договору оренди займані приміщення не звільнив та не передав за актом приймання-передачі відповідно до пункту 4.2.19 договору оренди №1916-1.

За змістом пункту 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна" договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Отже, на момент закінчення терміну дії договору №1916-1 (26.12.2021) вже діяв Закон України від 03.10.2019 №157-IX "Про оренду державного та комунального майна", який набрав чинності з 01.02.2020, тому правовідносини щодо продовження строку дії договору оренди регулював Закон України від 03.10.2019 № 157-IX "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір орендної плати згідно з договором №2 від 05.02.2020 був визначений за базовий місяць розрахунку грудень 2019 року в сумі 18 370, 27 грн.

За умовами договору та Закону, відповідач як орендар за договором мав би сплачувати кожний наступний місяць орендну плату шляхом множення розміру попередньої місячної орендної плати на індекс інфляції за поточний місяць. При цьому попередні місячні плати за оренду також підлягали коригуванню на індекс інфляції, а тому доводи відповідача, що для нарахування неустойки необхідно брати за основу визначений згідно з договором №2 від 05.02.2020 базовий місяць розрахунку грудень 2019 року у розмірі 18 370, 27 грн судом апеляційної інстанції визнаються як необґрунтовані, оскільки з грудня 2019 року по 26.12.2021 розмір орендної плати збільшувався та/або зменшувався в залежності від інформації про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики.

Згідно із статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно із частиною 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до частини 1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами статті 284 ГК України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Пунктом 3.2 договору також передбачено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

За наведеними положеннями законодавства строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині оплати неустойки з урахуванням встановлених в договорі та Законі положень, а тому доводи відповідача, що оскільки договір є припиненим відсутні підстави для застосування умов договору не заслуговують на увагу.

За умовами пункту 5.2.2. договору, саме на позивача покладено обов`язок зі стягнення з орендаря заборгованості з орендної плати та компенсації підприємства за користування земельною ділянкою, та інші збитки, заподіяні ним невиконанням своїх зобов`язань за цим договором, шляхом звернення стягнення на його кошти та майно в порядку, визначеному законодавством України, а пунктом 3.6. Договору встановлено, що орендна плата та компенсації підприємства за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на рахунок балансоутримувача (позивача).

Відтак, посилання відповідача, що позивач не є належним позивачем у даній справі також не заслуговують на увагу.

Враховуючи наведене, перевіривши заявлений позивачем розрахунок неустойки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка у розмірі 1 132 187, 92 грн.

Згідно із статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.03.2025 у справі №910/13986/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Управління Спецмеханізації».

4. Матеріали справи №910/13986/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 19.05.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

О.О. Євсіков