ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. Справа№ 920/14/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1

на рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 (повний текст складено і підписано 03.03.2025)

у справі № 920/14/25 (суддя Заєць С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми»

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення 62 343,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 12 988,51 грн. та інфляційних втрат в сумі 49 354,92 грн. нарахованих за період з 13.01.2024 по 12.12.2024 за несвоєчасне виконання зобов`язання по оплаті поставленої у грудні 2023 року за договором про постачання електричної енергії споживачу № 1213004 від 11.11.2023 електричної енергії.

Позивач зазначив про те, що факт наявності у відповідача обов`язку оплатити вартість електричної енергії у визначеній ним сумі, а також факт несвоєчасного виконання відповідачем вказаного обов`язку встановлений рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2024, яке набрало законної сили 01.10.2024, у справі № 920/189/24, яке відповідачем фактично було виконано 13.12.2024.

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- за умовами спірного договору фактична ціна (тариф) купованої відповідачем електричної енергії електроенергії у розрахунковому періоді, яка зазначається в акті-купівлі продажу електроенергії, становила 9,50 з ПДВ, за 1 кВт/год, а загальна вартість такого договору - 139 000,00 грн. була орієнтовною;

- водночас у п. 13.3 такого договору зазначено, що позивач має повідомити відповідачу про зміну будь-яких умов у договорі, не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право відповідача розірвати договір;

- отже, у разі постачання електроенергії в об`ємі, що виходить за межі ціни спірного договору визначеною Комерційною пропозицією №4 ВП, позивач був зобов`язаний направити лист-попередження про необхідність укладання додаткової угоди (нового договору), про надання послуг, або розірвання чинного договору та припинення подальшого постачання електроенергії;

- відповідач є державною установою, що фінансується з державного бюджету України та не має власних коштів для негайної оплати всіх потреб.

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що:

- твердження відповідача про відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання;

- від відповідача не надходило жодної інформації про об`єктивну неможливість виконати умови договору постачання електричної енергії;

- навіть при наявності належного повідомлення про форс-мажорну обставину, вказане не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє позивача права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами;

- позивачу підтверджено статус підприємства паливно-енергетичного комплексу, яке є критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а тому як позивач так і відповідач працюють на забезпечення оборонноздатності та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. В свою чергу позивач договірні зобов`язання з постачання електричної енергії виконує належним чином, а відповідач умови спірного договору щодо оплати спожитої електричної енергії - порушує.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25 позов задоволено повністю.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку по оплаті поставленої за спірним договором у грудні 2023 року електричної енергії, а відтак позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у заявлених до стягнення сумах.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт постався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 справа № 920/14/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Мальченко А.О.

Разом з апеляційною скаргою скаржником подано клопотання про поновлення строків на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*100=302 800,00 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302 800,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2025 Військовій частині НОМЕР_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25, зупинено дію рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25 до закінчення апеляційного розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25, постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/14/25.

14.04.2025 матеріали цієї справи надійшли до суду.

22.04.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Станом на 19.05.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

У зв`язку з реформуванням ринку електричної енергії, на виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» з 01.01.2019 забезпеченням споживачів електричною енергією займаються різні суб`єкти ринку електричної енергії, зокрема, оператори систем розподілу та електропостачальники, одним з яких є позивач, який діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.06.2018 № 429.

Пунктом 3.1.9 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі Правила) передбачено, що споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Споживач) виникли правовідносини на підставі укладеного договору про постачання електричної енергії споживачу послуг №1213004 від 11.11.2023 (далі Договір), до умов якого відповідач приєднався заявою-приєднанням (Додаток №1 до Договору), обравши Комерційну пропозицію №4ВП (Додаток №2 до Договору).

Підписання відповідачем заяви-приєднання підтверджує факт його приєднання до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Умови Договору розроблені з урахуванням вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил, та є однаковими для всіх споживачів (п. 1.2 Договору).

В результаті приєднання відповідача до умов публічного договору про постачання електричної енергії йому було відкрито у відповідача особовий рахунок за №1221072.

За цим Договором Постачальник продає електричну енергію (код ДК 021:2015 - 09310000-5 - Електрична енергія) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору (п. 2.1 Договору).

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що обов`язковою умовою для постачання електричної енергії Споживачу є наявність у нього укладеного в установленому порядку з оператором системи договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, на підставі якого Споживач набуває право отримувати послугу з розподілу (передачі) електричної енергії.

Згідно з п. 3.1 Договору початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до цього договору.

Відповідно до п. 3.3 Договору постачальник за цим Договором не має права вимагати від Споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до цього Договору.

Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору (п. 5.1 Договору).

Згідно з п. 5.2 Договору спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції Постачальника. Для одного об`єкта споживання (площадки вимірювання) застосовується один спосіб визначення ціни електричної енергії.

У пункті 5.4 Договору вказано, що ціна електричної енергії має зазначатися Постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим Договором, у тому числі у разі її зміни. У випадках застосування до Споживача диференційованих цін електричної енергії суми, вказані в рахунках, відображають середню ціну, обчислену на базі різних диференційованих цін.

Пунктом 5.5 Договору визначено, що розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць.

Згідно з п. 5.6 Договору оплата вартості електричної енергії за цим Договором здійснюється Споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок Постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок Постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за куповану електричну енергію відповідно до умов цього Договору.

Відповідно до п 5.7 Договору оплата рахунка Постачальника за цим Договором має бути здійснена Споживачем у строк, визначений у рахунку, який не може бути меншим 5 робочих днів з моменту отримання його Споживачем.

Споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору; забезпечувати своєчасну та повну оплату послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, у разі вибору Споживачем способу оплати послуг з розподілу (передачі) електричної енергії через Постачальника (п. 6.2 Договору).

Згідно з п. 13.2 Договору цей Договір укладається на строк, зазначений у комерційній пропозиції, яку обрав Споживач, та набирає чинності з моменту погодження (акцептування) Споживачем заяви-приєднання, яка є додатком 1 до цього Договору, та сплаченого рахунку (квитанції) Постачальника.

У заяві-приєднанні до договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 1 до Договору), зокрема, у розділі «Персоніфіковані дані Споживача» безпосередньо Споживачем вказано оператора, з яким Споживач уклав договір про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії - АТ «Сумиобленерго», а також зазначено адреси об`єктів та ЕІС-коди точок комерційного обліку за об`єктом споживача. Початком постачання електричної енергії визначено 11.11.2023.

Відповідно до комерційної пропозиції № 4 ВП, що є додатком 2 до Договору, оплата здійснюється Споживачем за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку. Оплата здійснюється на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника, зазначений у розрахункових документах. Сума переплати/недоплати Споживача визначається після завершення звітного розрахункового періоду. Сума переплати Споживача зараховується в якості оплати наступного звітного розрахункового періоду. Сума недоплати Споживача підлягає безумовній оплаті Споживачем не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання рахунку.

Комерційною пропозицією визначено, що фактична ціна (тариф) купованої Споживачем електроенергії у розрахунковому періоді, яка зазначається в акті-купівлі продажу електроенергії, становить - 9,50 грн з ПДВ, за 1 кВт год. Обсяг постачання активної електричної енергії - 14 631 кВт год., згідно з відповідним тарифом (ціною) на електроенергію на дату проведення процедури закупівлі.

Згідно з комерційною пропозицією № 4 ВП:

- загальна вартість цього Договору становить139 000,00 грн., в тому числі ПДВ 23 166,67 грн., і є орієнтовною;

- рахунок на оплату електричної енергії надається Споживачу не пізніше п`ятого робочого дня з дня отримання Постачальником даних від Оператора системи розподілу про обсяги спожитої (розподіленої) електричної енергії. Оплата рахунка та акта прийняття-передавання електроенергії Постачальником за цим Договором має бути здійснена Споживачем протягом 5 робочих днів з моменту його підписання сторонами, якщо інше, за згодою сторін, не буде визначено в додатковій угоді до цього Договору;

- Договір вступає в силу з дати підписання та діє на період воєнного стану в Україні та впродовж 30 днів після завершення воєнного стану, але не пізніше ніж до 31.12.2023, а в частині проведення розрахунків договір діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором. Сторони домовились, що умови цього Договору розповсюджують свою дію на відносини, які виникли між сторонами з 11.11.2023.

З матеріалі справи слідує, що позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень підписано акт № 1-1 прийняття-передавання товарної продукції-активної електричної енергії на суму 495 900,02 грн. з ПДВ.

В свою чергу позивачем виставлено рахунок № 1-1 за грудень 2023 року за активну електричну енергію згідно з договором № 1213004 на суму 473 014,53 грн., у т.ч. 78 835,76 грн. ПДВ (з урахуванням кредиту 22 885,49 грн., у т.ч. 3 814,25 ПДВ) (а.с. 31).

Колегія суддів зазначає про те, що, з огляду не невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті електричної енергії позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом (справа № 920/189/24) про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 473 014,53 грн. (495 900,02-22 885,49).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2024 у справі № 920/18/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2024, позов задоволено, до стягнення з відповідач на користь позивача присуджено 473 014,53 грн. заборгованості за спожиту електричну енергію за грудень 2023 року та 7 095,22 грн. витрат по сплаті судового збору.

Так, судами при розгляді справи № 920/18/24 встановлено як факт постачання позивачем відповідачу електроенергії у грудньі2023 року на суму 473 014,53 грн. так і те, що станом на дату вирішення вказаної справи заборгованість з опали електроенергії становила 473 014,53 грн.

Колегія суддів зазначає про те, що змісту судових рішень у справі № 920/18/24 вбачається, що відповідачем при розгляді вказаної справи наводились, а судами були розглянуті доводи щодо перевищення позивачем визначеного у Комерційній пропозиції №4 ВП обсягу поставлення електричної енергії та, з огляду на вказане, відсутність у відповідача обов`язку оплачувати таку електроенергії.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі № 920/18/24 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 920/14/25, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справи № 920/18/24 зокрема щодо несвоєчаного виконання відповідачем обов`язку по оплаті поставленої у грудні 2023 року електричної енергії в сумі 473 014,53 грн., є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що доводи його апеляційної скарги в частині перевищення позивачем визначеного у Комерційній пропозиції №4 ВП обсягу поставлення електричної енергії та, з огляду на вказане, відсутність у відповідач обов`язку оплачувати таку електроенергії, колегією суддів розглянуті бути не можуть, так як наявність вказаного обов`язку встановлена остаточним судовим рішенням у справі № 920/18/24, права на перегляд якого суд при розгляді цієї справи не має. Перегляд судового рішення у справі № 910/4083/21 також буде суперечити принципу юридичної визначеності..

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що всі наявні у нього заперечення проти наявності обов`язку виплатити позивачу вартість електричної енергії ним мали бути наведені, а судами досліджені саме під чає розгляду справи про стягнення з нього вартості електричної енергії.

Отже, за обставин, що склалися, факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з виплати позивачу поставленої у грудні 2023 року за умовами Договору електричної енергії в сумі 473 014,53 грн. встановлений рішенням Господарського суду Сумської області від 23.04.2024 у справі № 920/18/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2024, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення для суду при вирішенні даної справи № 920/14/25, а встановлені ними обставини повторного доведення не потребують.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктом 1.2.7 ПРРЕЕ встановлено, що постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу та укладається в установленому цими Правилами порядку.

Частиною 1 ст. 275 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про ринок електричної енергії», оператор системи розподілу забезпечує комерційний облік відповідно до цього Закону, правил ринку та кодексу комерційного обліку, інших нормативно-правових актів та нормативних документів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Комерційний облік на роздрібному ринку електричної енергії організовується адміністратором комерційного обліку та здійснюється постачальниками послуг комерційного обліку відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», Кодексу комерційного обліку та Правил. Постачальник послуг комерційного обліку забезпечує зняття показів засобів вимірювальної техніки відповідно до Кодексу комерційного обліку (пункти 2.3.11, 2.3.14 ПРРЕЕ).

Відповідно до п. 4.1 та п. 4.2 ПРРЕЕ розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів. Послуги з розподілу або передачі електричної енергії оплачуються відповідно до умов договору споживача з електропостачальником або споживачем, або електропостачальником на зазначений у відповідних договорах поточний рахунок оператора системи.

Відповідно до пункту 4.3 ПРРЕЕ дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Згідно із п. 4.12 ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленої у спірний період електричної енергії, позивач відповідно до положень ЦК України має право нарахувати пеню, 3% річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду.

Перевіряючи виконані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, судом першої інстанції цілком вірно визнано такі розрахунки обґрунтованим і арифметично правильним, встановивши, що розраховані позивачем санкції не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом за заявлений у позові період нарахування, а їх розмір є доведеним залученими позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку відповідача.

Щодо посилань відповідача на те, що він є державною установою, що фінансується з державного бюджету України та не має власних коштів для негайної оплати всіх потреб, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відсутність бюджетних асигнувань чи будь яких інших надходжень коштів від контрагентів боржника не виправдовує його бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, про що, зазначав Європейський суд з прав людини у рішеннях «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» та «Бакалов проти України».

Слід зазначити і про те, що відповідачем не надано, а судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які могли свідчити про наявність підстав для зменшення судом розміру пені та 3 % річних.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 12 988,51 грн. та інфляційних втрат в сумі 49 354,92 грн.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 03.03.2025 у справі № 920/14/25.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 19.05.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді А.О. Мальченко

О.В. Тищенко