СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. Харків Справа №917/15/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача Адаменко Т.М., самопредставництво, довіреність від 16.01.2025 року;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх.№747П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2025 року у справі №917/15/25,

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Гедройця, будинок 5, м. Київ, 03150) особі регіональної філії «Південна залізниця» (, вул. Євгена Котляра, будинок 7, м. Харків, 61052),

до Приватного підприємства «Сервіс-Комплект», (, вул. Кучеренка, 11, кв. 37, м. Полтава, Полтавська область, 36007),

про стягнення 351458,35 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ПП «Сервіс-Комплект» з вимогою про стягнення 351458,35 грн, з яких 253831,03 грн пеня та 97627,32 грн штраф.

Позов мотивовано тим, що відповідачем прострочено виконання свого зобов`язання в частині надання послуг з модернізації вантажопідіймальних кранів відновних поїздів відповідно до вимог НПАОП 0.00-1.80-18 за договором №П/ДН-2-23934/НЮ від 23.11.2023 року.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив суд зменшення розміру заявлених до стягнення суму пені та суму штрафу на 99% від сум, визначених позивачем.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.03.2025 року у справі №917/15/25 (повний текст складено 12.03.2025 року, суддя Байдуж Ю.С.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «Сервіс-Комплект» (, вул. Кучеренка, 11, кв. 37, м. Полтава, Полтавська область, 36007) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Гедройця, будинок 5, м. Київ, 03150) особі регіональної філії «Південна залізниця» (, вул. Євгена Котляра, будинок 7, м. Харків, 61052) 9762,73 грн штрафу, 25243,64 грн пені, а також 5250,96 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач з вказаними рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2025 року у справі №917/15/25 та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Також просить відшкодувати судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що при прийнятті рішення суд не прийняв до уваги те, що при укладанні договору відповідач погодив всі умови договору, у тому числі і строк його виконання та усвідомлював, при укладанні договору датою 23.11.2023 року та строком його дії до 31.12.2023 року, про короткий термін, який залишався у нього для виконання умов договору. Отже, погоджуючись надати послуги у строк до 31.12.2023 року (під час дії воєнного стану), відповідач розраховував на можливість його виконання та повинен був об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказані терміни. Відтак, відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, усвідомлював визначені ним відповідні умови щодо обсягу зобов`язання, строків його виконання та погодився із передбаченою відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань. Порушення контрагентом відповідача - ТОВ «Елекран-Техно» своїх обов`язків з поставки комплектуючих, що спричинило, за твердженням відповідача, неможливість виконати модернізацію вантажопідіймальних кранів відновних поїздів не є тими обставинами, які звільняють відповідача від відповідальності за порушення умов договору та невиконання зобов`язання.

Скаржник вказує, що відповідачем не надано жодного документа в якості доказу того, що в нього виникли непередбачувані обставини і що саме ці обставини стали безпосередньою причиною прострочення у виконанні зобов`язання, а саме не підтверджені належними доказами обставини непереборної сили, тощо.

Істотним є те, що сторони договору дійшли згоди щодо закріплення в ньому декількох забезпечувальних заходів: неустойки (у вигляді штрафу) та гарантії. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Тому сплата банком-гарантом банківської гарантії №1189/11/А/BGV від 21.11.2023 року на суму 69733,80 грн не звільняє відповідача від сплати штрафних санкцій, визначених пунктом 9.2 договору в повному обсязі. Позивач вважає, що судом не враховано той факт, що можливість стягнення з Відповідача штрафу за порушення строків надання послуг за договором не залежить від реалізації Позивачем свого права на звернення стягнення за банківською гарантією.

Апелянт зазначає, що зменшуючи розміру штрафу на 90% суд першої інстанції фактично знівелював мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Також зауважив, що відповідач зовсім не приступив до виконання зобов`язання, та не вжив заходів негайного добровільного усунення порушення; не надав доказів та не доводів того, що він перебуває в тяжкому фінансовому становищі, а оплата штрафу для нього є непомірно високою та створює загрозу доведення підприємства до банкрутства.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2025 року у справі №917/15/25. Встановлено відповідачу строк на протязі якого він має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/15/25.

Вказана ухвала була направлена та доставлена учасникам справи засобами електронного зв`язку до електронного кабінету користувача 11.04.2025 року.

Від відповідача 09.04.2025 року надійшов відзив (вх.№4493), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

14.04.2025 року матеріали справи №917/15/25 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

Позивач надав відповідь на відзив (вх.№4867 від 17.04.2025 року), яка досліджена та долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.05.2025 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд в ухвалі від 07.04.2025 року доводив до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, за результатами проведеної процедури закупівлі послуг з модернізації вантажопідіймальних кранів відновних поїздів відповідно до вимог НПАОП 0.00-1.80-18 між АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» (замовник за договором, позивач у справі) та ПП «Сервіс-Комплект» (виконавець за договором, відповідач у справі) укладено договір №П/ДН-2-23934/НЮ від 23.11.2023 року (надалі - договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання зі свого матеріалу власними засобами та силами на території замовника надати послуги з модернізації вантажопідіймальних кранів відновних поїздів відповідно до вимог НПАОП 0.00-1.80-18, а замовник в свою чергу - прийняти та оплатити ці послуги у повному обсязі (п. 1.1. договору).

Іншими умовами договору сторони визначили наступне:

- послуги надаються відповідно до технічного завдання (додаток №3), що є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.3 договору);

- загальна сума договору визначена протоколом погодження договірної ціни на модернізацію вантажопідіймальних кранів відновних поїздів (додаток №2) та плановою калькуляцією на надання послуг з модернізації вантажопідіймального крану відновного поїзда (по кожній одинці вантажопідіймального крану окремо) (додаток №1), що є невід`ємною частиною даного договору і складає 1394676,00 грн, у тому числі ПДВ (п. 2.1 договору);

- послуги надаються протягом строку дії цього договору та розпочинаються тільки на підставі наданої письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до отримання послуг (п. 4.1 договору);

- виконавець зобов`язаний приступити до надання послуг тільки після одержання від замовника рознарядки засобами електронної пошти, факсимільним зв`язком або рекомендованим листом (з повідомленням про вручення) на адресу виконавця (п. 4.2 договору);

- строк надання послуг не повинен перевищувати 30 (тридцять) календарних днів з моменту їх початку (п. 4.4. договору).

- за несвоєчасне надання послуг виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості послуг з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, крім того за прострочення понад тридцять днів виконавець додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 9.2 договору);

- за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх обов`язків виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 10% від вартості послуг (п. 9.3 договору);

- виконавець до підписання договору зобов`язаний надати забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії у розмірі 5%, що становить 69733,80 грн від вартості цього договору. Строк дії забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії повинен бути дійсним з дня укладення договору та обов`язково повинен перевищувати строк дії договору не менш ніж на один календарний місяць (п.10.1 договору);

- жодна із сторін не має права передавати свої права за даним договором третій особі (п. 15.1 договору);

- договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (з усіма змінами та доповненнями) та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 31.12.2023 року, а в частині розрахунків до повного виконання (п.16.1 договору).

До основного договору сторонами підписано такі додатки:

- додаток №1 - Планова калькуляція на надання послуг з модернізації вантажопідіймального крана відновного поїзда (всього на суму 1394676,00 грн з ПДВ);

- додаток №2 - Протокол погодження договірної ціни на модернізацію вантажопідіймальних кранів відновного поїзда, відповідно до якого сторони погодили загальну вартість послуг за договором 1394676,00 грн;

- додаток №3 - Технічне завдання;

- додаток №4 - зразок акту прийому-передачі наданих послуг.

Позивачем на електронну адресу відповідача, яка відповідає зазначеній розділі 18 договору адресі, 05.12.2023 року направлено рознарядку №ДН-2-02-06/116 з проханням приступити до надання послуг з модернізації вантажопідіймальних кранів відновних поїздів в кількості 6 одиниць, які знаходяться у м.Харків та м.Лозова Харківської області. Отримання зазначеної рознарядки відповідачем саме 05.12.2023 року останнім не заперечується.

ПП «Сервіс-Комплект» листом від 19.12.2023 року за вих.№068/23 звернулося до позивача з проханням про продовження терміну дії договору на 6 календарних місяців та виклав причини, які унеможливили своєчасне виконання договірних зобов`язань, а саме - проблеми з поставкою спеціалізованих приладів безпеки від основного постачальника спеціалізованих приладів безпеки вантажопідіймальних механізмів, які відповідають вимогам Технічного завдання до договору та законодавства у сфері охорони праці - компанії ТОВ «Елекран-Техно».

Листом від 02.01.2024 року за вих.№НЗ-1/НГ-34/з замовник повідомив виконавцю про відсутність підстав для продовження дії договору.

Отже, будь-яких домовленостей між сторонами спору щодо продовження терміну надання послуг за договором чи продовження терміну дії договору не досягнуто.

З огляду на ненадання вказаних послуг відповідачем, 22.02.2024 року позивач звернувся до відповідача з претензією №НЗ-1-34/228 про сплату штрафу, передбаченого п. 9.3 договору за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань.

Крім того, у претензії позивач зазначив, що відповідно до банківської гарантії №1189/11/А/BGV від 21.11.2023 року АТ «Оксі Банк» (гарант) взяло на себе зобов`язання виплатити позивачу суму гарантії, що складає 69733,80 грн в разі, якщо відповідачем не буде частково чи повністю виконано свої зобов`язання по договору на закупівлю. Оскільки вимога була виконана гарантом, відповідно до платіжного доручення №750188 від 05.02.2024 року кошти у сумі 69733,80 грн було сплачено, відтак, у претензії позивач просив сплатити розмір штрафу за вирахуванням сплаченої гарантії (139467,60 грн 69733,80 грн = 69733,80 грн з ПДВ).

За результатами розгляду претензії позивача, відповідач надав відповідь на претензію вих.№22-03-24/3 від 22.03.2024 року, де повідомив, що умови договору не виконані з об`єктивних і незалежних причин, а саме: проблеми з поставкою спеціалізованих приладів безпеки від основного постачальника, компанії ТОВ «Елекран-Техно», який повідомив відповідача про виявлені проблеми, зокрема, пов`язані зі збільшенням кількості браку в окремих комплектуючих, підвищенням частоти відключення електроенергії, затримками доставки комплектуючих на митниці. Водночас, відповідач повідомив про відсутність альтернативних постачальників, що робить його залежним від можливостей вказаної юридичної особи. Відповідач пропонував продовжити строк дії договору на 6 місяців, проте отримав відмову. Крім того, з посиланням на сплату гарантом суми гарантії, відповідач апелював до принципів справедливості, добросовісності і розумності та просив відмовитися від вимог, заявлених у претензії.

У подальшому, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Приватного підприємства «Сервіс-Комплект» 139467,60 грн штрафу за невиконання останнім умов договору №П/ДН-2-23934/НЮ від 23.11.2023 року, а саме за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 01.08.2024 року по справі №917/830/24 позов задоволено; стягнуто з Приватного підприємства «Сервіс-Комплект» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 139467,60 грн штрафу та 3028,00 грн судового збору.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.10.2024 року по справі №917/830/24 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Сервіс-Комплект» задоволено; рішення Господарського суду Полтавської області від 01.08.2024 року у справі №917/830/24 скасовано; прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Приватного підприємства «Сервіс-Комплект» про стягнення штрафу в сумі 139467,60 грн відмовлено.

У ході судового розгляду Східним апеляційним господарським судом встановлено, що:

- в матеріалах справи відсутні докази вчинення виконавцем односторонньої відмови від виконання зобов`язань;

- відповідач не відмовлявся від виконання зобов`язань за договором, а у зв`язку із проблемами з поставкою спеціалізованих приладів безпеки від основного постачальника спеціалізованих приладів безпеки вантажопідіймальних механізмів просив узгодити збільшення строків виконання зобов`язання, що підтверджує слушність аргументу апелянта (ПП «Сервіс-Комплект») щодо спрямованості його дії виконати умови договору.

Обставини встановлені постановою Східного апеляційного господарського суду від 22.10.2024 року у справі №917/830/24, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, у якій розглядається спір між тими ж сторонами згідно приписів ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі позивач нарахував відповідачу штрафні і пред`явив до стягнення санкції за несвоєчасне надання послуг у відповідності до пункту 9.2 договору у розмірі 351458,35 грн, які складаються з пені на суму 253831,03 грн, нарахованої за період прострочення з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року та 97627,32 грн штрафу у розмірі 7% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання.

Як вже зазначалось, сторони спору уклали договір поставки №П/ДН-2-23934/НЮ від 23.11.2023 року, який є договором про закупівлю товару у розумінні Закону України «Про публічні закупівлі».

Цей Закон встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Тож, договором про закупівлю є господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару (ст. 1 Закону).

Відповідно до ч.1 ст. 41 Закону, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 626, 628, 629 Цивільного кодексу України).

Укладений сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що погоджені договором послуги не були надані відповідачем позивачу у встановлений строк.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, доведеним є те, що відповідач порушив умови договору щодо своєчасного надання послуг.

За змістом статей 610, 611, 612 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Уклавши договір, сторони спору, керуючись принципом свободи договору, врегулювали їхні взаємовідносини на майбутнє встановивши міру відповідальності; підписанням договору відповідач з такими умовами погодився (розділ 9 договору).

Зокрема, за несвоєчасне надання послуг виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, крім того за прострочення понад тридцять днів виконавець додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 9.2 договору).

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою за статтею 549 Цивільного кодексу України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

При цьому за приписами ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

З своїм змістом застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (ч. 2 ст. 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.01.2024 року у справі №911/2269/22).

Тобто, цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України. Така відповідальність спрямована задля забезпечення правопорядку у сфері цивільно- та господарсько-правових відносин.

З огляду на доведеність та обґрунтованість підстав порушення строків виконання послуг відповідачем, то до нього підлягає застосуванню відповідальність встановлена договором.

Оскільки прострочення відповідачем зобов`язання з надання послуг тривало більше 30 днів, позивач правомірно нарахував відповідачу штраф у розмірі 7% від вартості послуг (1394676,00), розмір якого складає 97627,32 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача заявлених до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України і наявних між сторонами правовідносин, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про належність і вірність розрахунку за період саме з 02.01.2024 року по 30.06.2024 року (дата закінчення строку нарахування пені, яка визначена позивачем у позові) на суму 252436,36 грн.

У суді першої інстанції відповідач надав відзив на позов, в якому просив суд зменшити розмір штрафу та пені на 99%.

Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За ч.2 ст.233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 року у справі №910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У цих висновках колегія суддів апеляційної інстанції звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 року у справі №199/3152/20 (провадження №14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, (провадження №12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, (провадження №14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті Цивільного кодексу України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 року у справі №910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч.3 ст.216 Господарського кодексу України).

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 року у справі №911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 року у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 року у справі №904/2847/19).

Крім того, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 року у справі №904/3551/18).

Поряд з викладеним колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора ст.616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ст.233 Господарського кодексу України і ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 року у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 року у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 року у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 року у справі №924/215/23, від 09.11.2023 року у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (п. 7.43. постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суд від 19.01.2024 року у справі №911/2269/22).

Суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам відповідача щодо зменшення розміру нарахованих йому штрафних санкцій за порушення умов договору, прийшов до висновку про наявність у даному випадку підстав та обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій, що нараховані відповідачу. Такі висновки судом зроблені з урахуванням наведених сторонами обґрунтувань та заперечень, а також обставин, що склалися між сторонами, поведінки (дій) сторін договору та судової практики.

Так, договір укладено сторонами 23.11.2023 року і умовами п. 4.4. договору було передбачено строк виконання послуг, який не повинен перевищувати 30 дні та одночасно обмежується закінченням строку дії договору - 31.12.2023 року. У той час рознарядка, яка є обов`язковою для початку відповідачем надання послуг, була надана позивачем лише 05.12.2023 року, що одночасно скоротило відповідачу встановлений для нього строк надання послуг, обмеживши його у праві надати послуги за договором упродовж 30 днів.

У відповідача виникли непередбачувані обставини, які полягали у невиконанні зобов`язань його контрагентом (основним постачальником комплектуючих деталей), що підтверджується, листом від 12.12.2023 року №119 ТОВ «Елекран-Техно» (постачальника відповідача), яким останній повідомив ПП «Сервіс-Комплект» про виявлені проблеми, зокрема зі збільшенням кількості браку в окремих комплектуючих, підвищенням частоти періодичного відключення електроенергії та затримками термінів доставки нових комплектуючих на митниці та запевнив про взяття на себе зобов`язання по повному виконанню замовлення, але до 31.12.2023 року.

Вказане стало підставою для звернення відповідачем до позивача з проханням про продовження строку дії договору, яке позивач відхилив.

Зазначені обставини свідчать, що відповідач не ухилявся від виконання своїх зобов`язань, а намагався домовитися з позивачем щодо продовження строку виконання ним своїх зобов`язань за договором. Така поведінка є свідченням добросовісності та такою, що спрямована на виконання умов договору, а не на свідоме ухилення від нього.

Крім цього, судом враховується, що в матеріалах справи відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором. Також відсутні докази того, що позивач сплачував відповідачу передбачену п. 3.2. договору суму передоплати.

Колегія зазначає, що зменшення розміру штрафних санкції не має негативного впливу на фінансовий стан позивача, оскільки стягнення штрафних санкцій має компенсаторний характер, і не може бути засобом збагачення іншої сторони договору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (Постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі №920/739/17).

Колегія суддів звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд з урахуванням положень статті 86 Господарського процесуального кодексу України, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, і такі дії суду не можуть бути підставою для скасування судового рішення в цій частині при відсутності інших порушень норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів доводи апелянта про відсутність виключних та достатніх підстав для зменшення розміру пені та штрафу відхиляються за необґрунтованістю. Дійсно прострочення контрагента не може бути свідчення виключності випадку, однак враховуючи у сукупності всі дії сторін та обставини справи, можна дійти висновку, що наявні підстави для зменшення неустойки.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2025 року у справі №917/15/25 без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, ст. 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 12.03.2025 року у справі №917/15/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.05.2025 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук