РІШЕННЯ

12 травня 2025 року м. Чернігівсправа № 927/987/24(927/345/25)

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Фесюри М.В., секретар судового засідання Ткачова А. Ю., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження за позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991", , вул. Льотна, буд. 3, кв. 96, м. Чернігів, 14033, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )про стягнення 119 120,05 грн. поданої в межах справи №927/987/24 за заявою боржника, боржник: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , за участю керуючої реструктуризацією - арбітражної керуючої Коренчук Тетяни Олександрівни, е-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво №2018 від 08.11.2011, адреса для листування: вул. Є. Коновальця, 36Д, офіс 4Г, м. Київ, 01133, РНОКПП НОМЕР_3 . про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи Представники сторін: не прибули.

У провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває справа №927/987/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою суду від 06.11.2024, серед іншого, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); введено процедуру реструктуризації боргів боржника з 06.11.2024 року; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника з 06.11.2024 року; керуючою реструктуризацією боржника призначено арбітражну керуючу Коренчук Тетяну Олександрівну.

10.04.2025 через систему "Електронний суд" до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991" заборгованості в сумі 119 120,05 грн, з яких: 102 841,20 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку та 16 278,85 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2025 по 10.04.2025.

Ухвалою від 14.04.2025 суд позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 . Розгляд справи по суті призначив на 12.05.2025, 09:00. Встановив учасникам справи строки для подання письмових заяв.

24.04.2025 від позивача надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи та його представника, яка задоволена судом.

29.04.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ТОВ «Перемога 1991» заперечило проти нарахування компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 98612,39 грн та просило відмовити в частини стягнення зазначеної суми. В обґрунтування заперечення відповідач послався на неправильне обчислення позивачем кількості днів щорічної відпустки, які підлягають компенсації, а саме: не 420 днів відпустки, як зазначив позивач, а 13 днів щорічної основної відпустки за трудові відносини у період 02.01.2024 до 09.10.2024.

В судове засідання 12.05.2025 представники сторін не прибули.

Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

В судовому засіданні 12.05.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Позивач - ОСОБА_1 , був засновником та директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л".

Наказом №1-К від 22.03.2007 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л" призначено позивача - ОСОБА_1 , без нарахування заробітної плати.

Рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л" №02/01-24 від 02.01.2024 року затверджено штатний розпис, який введено в дію із 03.01.2024 року.

Згідно зі штатним розписом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л" посадовий оклад директора встановлено в сумі 10 000,00 грн.

Згідно з наказом № 2-К від 02.01.2024 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л" з оплатою згідно штатного розпису, який затверджений рішенням учасника №02/01-24 від 02.01.2024 року.

Рішенням учасника №1 ТОВ "ДАРС-Л" від 09.10.2024 ОСОБА_2 звільнено з посади директора товариства ОСОБА_1 з 10.10.2024. Призначено на посаду нового керівника директора товариства ОСОБА_2 . Визначено нове найменування товариства - Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991". Змінено адресу місця знаходження: АДРЕСА_3 .

За твердженням ОСОБА_1 , виплата йому заробітної плати не здійснювалася, внаслідок чого він звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Перемога 1991» 230 313,43 грн. заборгованості, в тому числі: 92173,47 грн заробітної плати, 120000 грн вихідної допомоги та 18 139,53 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.03.2025 судом позовні вимоги задоволено частково, а саме: ухвалено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991" на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати в сумі 92173,47 грн., вихідну допомогу в сумі 60000,48 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 48371,44 грн та судовий збір в сумі 2636,63 грн. В решті позову суд відмовив.

01.04.2025 після набрання рішенням суду законної сили видано наказ.

У подальшому, 10.04.2025, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Чернігівської області, в межах справи про неплатоспроможність, з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Перемога 1991» 119 120,05 грн заборгованості, з яких: 102 841,20 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку та 16 278,85 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2025 по 10.04.2025.

В обґрунтування заяви послався на те, що в наслідок його звільнення, крім обов`язку щодо виплати платежів: заборгованість по заробітній платі, вихідна допомога, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутих рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.03.2025 року у справі № 927/987/24(927/1114/24), ТОВ "Перемога 1991" проігнорувало обов`язок з виплати компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки. Водночас, станом на 10.04.2025 року ТОВ "Перемога 1991" не виплатило позивачу належних під час звільнення сум, а відтак останній має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі та за період, що не охоплений рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.03.2025 року у справі № 927/987/24(927/1114/24). Позивач просить суд стягнути із ТОВ "Перемога 1991" компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі та за період, що не охоплені рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.03.2025 року у справі № 927/987/24(927/1114/24).

Відповідач проти нарахування компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 98612,39 грн заперечив та просив відмовити в частини стягнення зазначеної суми. В обґрунтування заперечення послався на неправильне обчислення позивачем кількості днів щорічної відпустки, які підлягають компенсації, а саме: не 420 днів відпустки, як зазначив позивач, а 13 днів щорічної основної відпустки за період з 02.01.2024 до 09.10.2024.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванні обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство, що дозволяє здійснювати ефективний судовий контроль щодо повернення майнових активів боржника у його розпорядження з метою відновлення платоспроможності такого боржника або належного формування ліквідаційної маси банкрута.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У відповідності до ст. 24 Кодексу законів про працю України (далі в тексті - КЗпП України) працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З викладеного вище можна дійти висновку про те, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, але допускається укладання трудового договору у так званій усній формі, шляхом оформлення заяви працівника та наказу роботодавця.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові у справі № 908/1090/18 від 15.10.2019 року зазначив про те, що згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дійсно, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Обставини, встановлені рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.03.2025 року у справі № 927/987/24(927/1114/24), яке набрало законної сили 01.04.2025 року не підлягають доказуванню у даному справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Перемога 1991", оскільки вони були встановлені у рішенні суду у справі №927/987/24(927/1114/24) і немає необхідності встановлювати їх знову.

Під час розгляду справи №927/987/24(927/1114/24) суд встановив, що позивач - ОСОБА_1 , був засновником та виконавчим органом товариства "ДАРС-Л", якого наказом №1-К від 22.03.2007 року призначено директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л" без нарахування заробітної плати.

Згідно штатного розпису ТОВ "ДАРС-Л", який затверджений рішенням учасника №02/01-24 від 02.01.2024 року було встановлено посадовий оклад для директора у сумі 10 000,00 гривень у місячному розмірі.

Наказом № 2-К директора товариства з обмеженою відповідальністю "ДАРС-Л" від 02.01.2024 року ОСОБА_1 , починаючи із 03.01.2024 року приступив до виконання обов`язків директора із посадовим окладом згідно штатного розпису який затверджений рішенням учасника №02/01-24 від 02.01.2024 року.

Рішенням учасника №1 ТОВ "ДАРС-Л" від 09.10.2024 ОСОБА_2 звільнено з посади директора товариства ОСОБА_1 з 10.10.2024, призначено на посаду директора товариства ОСОБА_2 . Визначено нове найменування товариства - Товариство з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991". Змінено адресу місця знаходження: АДРЕСА_3 .

11.10.2024 проведено державну реєстрацію змін до відомостей про ТОВ "ДАРС-Л" у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 06.03.2025 у справі №927/987/24(927/1114/24) позовні вимоги задоволено частково, ухвалено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991" на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати в сумі 92173,47 грн., вихідну допомогу в сумі 60000,48 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 48371,44 грн.

Рішення суду у справі №927/987/24(927/1114/24) від 06.03.2025 набрало законної сили 01.04.2025, на примусове виконання рішення судом видано наказ.

За приписами частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 77 ГПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У даній справі позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 102841,20 грн. за 420 дні (з дати призначення на посаду директора - 22.03.2007 року). ОСОБА_1 стверджує, що за кожні 12 місяців роботи отримав право на 24 дні щорічної основної відпустки. За твердженням позивача, станом на 22.03.2024 року Позивач накопичив 408 днів щорічної відпустки (24 дні х 17 років). За період квітень - вересень 2024 року Позивач набув право ще на 12 днів щорічної відпустки (6 місяців х 2 дні).

Відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Така ж правова норма передбачена частиною першою статті 24 Закону України "Про відпустки".

Аналіз частини першої статті 47, частини першої статті 83, статті 116 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки", свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за не використану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Згідно зі статтею 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, громадянами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина 1 статті 75 КЗпП України).

Статтею 24 Закону "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Лист Міністерства праці та соціальної політики України від 24.06.2011 N 208/13/116-11 «Щодо грошової компенсації працівникам за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток» містить рекомендації та роз`яснення про те, що кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу.

Загального нормативно-правового акта, який би визначав порядок розрахунку кількості днів щорічної відпустки, немає.

Тому при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 N 100 ( 100-95-п ) "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100), тобто прив`язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Розрахунок кількісті днів щорічної основної відпуски, які слід компенсувати при звільненні здійснюється за наступною формулою: Т /365(366)*N, де Т - тривалість щорічної основної відпустки, на яку має право працівник 365 - кількість календарних днів у році, якщо рік високосний - 366; N - кількість календарних днів, які працівник відпрацював за робочий рік чи період, без урахування святкових і неробочих днів.

Згідно з абзацами 1,3 п.2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

Відповідно до п.7 розділу IV Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

У підтвердження позовних вимог, позивачем до позовної заяви додані табелі облікового часу за період з січня 2024 року по вересень 2024 року, що дозволяють здійснити розрахунок компенсації за невикористану відпустку за вказаний період. Однак, за період з 22.03.2007 року до 01.01.2024 року позивачем не надано доказів у підтвердження кількості днів відпрацьованого часу для можливості розрахунку кількості днів щорічної відпустки, крім того, не надано доказів у підтвердження чи перебував у відпустці Лаврінець В.О. у зазначений період.

Позивачем належними засобами доказування не доведено розмір пред`явленої до стягнення з відповідача суми компенсації за невикористану щорічну відпустку, починаючи з 2007 року, що обраховуються від розміру заробітної плати, яка в свою чергу встановлюється рішенням єдиного учасника Товариства.

У підтвердження трудових відновин позивача з відповідачем, що виникли з 02.01.2024, а завершились 09.10.2024 позивачем надано табелі робочого часу, наказ №2-К від 02.01.2024 за яким Лаврінець В.О. приступив до виконання обов"язків диретора ТОВ "Дарс-л" з оплатою згідно штатного розпису. А тому, суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджено, кількість днів щорічної основнох відпустки, яку слід компенсувати при звільненні, яка складає 24/366*203=13 днів.

За перерахунком суду розмір компенсації за невикористану Позивачем щорічну відпустку становить: 89130,43 (сумарний заробіток за фактично відпрацьований період) /274 (кількість календарних днів розрахункового періоду) х 13 (число календарних днів відпустки) = 4 228,81 грн.

А отже, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними засобами доказування порушення прав позивача щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку у період з 22.03.2007 року до 01.01.2024 року.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про обгрунтованість позовної вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану позивачем основну щорічну відпустку в кількості 13 календарних днів в сумі 4228,81 грн.

З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перемога 1991» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну основну відпустку підлягає задоволенню частково в сумі 4228,81 грн.

За змістом статті 44 КЗпП України, у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини 1 статті 41, працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (стаття 117 КЗпП України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), відповідно до пункту 2 якого, у всіх інших випадках, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати, згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пункт 4 Порядку визначає, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу 5 пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом 1 або 2 цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Рішенням суду у справі №927/987/24(927/1114/24) від 06.03.2025 задоволено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2024 по 06.03.2025 в сумі 48371,44 грн.

Шестимісячний строк для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку спливає 10.04.2025. ОСОБА_1 у позовній заяві в цій справі просить стягнути з відповідача середній заробіток за період з 07.03.2025 до 10.04.2025 в сумі 16278,85 грн за 35 днів.

Однак, суд враховує, що у відповідності до Порядку середній заробіток за час затримки розрахунку визначається шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Рішенням суду у справі №927/987/24(927/1114/24) встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 465,11 грн. А також, встановлено, що табелями обліку робочого часу за період січень-жовтень 2024 року позивача підтверджується, що ОСОБА_1 відпрацював в січні, лютому, березні та квітні 2024 року - по 21 робочому дню, в травні 2024 року - 23 робочі дні, в червні 2024 року - 20 робочих днів, в липні 2024 року - 23 робочих дні, в серпні 2024 року - 22 робочих дні, у вересні 2024 року - 21 робочий день, у жовтні - 7 робочих дні.

Однак у період з 07.03.2025 до 10.04.2025 кількість робочих днів становить - 25, тоді як позивач здійснив розрахунок за 35 дні.

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку №100, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні.

Враховуючи, що відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість позовної вимоги.

З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення з ТОВ «Перемога 1991» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.03.2025 до 10.04.2025 підлягає частковому задоволенню в сумі 11627,75 грн за 25 робочих дні.

Враховуючи те, що відповідачем не проведено розрахунок з позивачем при звільненні, що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню

компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 4228,81 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11627,75 грн. В решті позовних вимог суд відмовляє.

У відповідності до ч.2 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

У відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У підтвердження інвалідності ІІ групи ОСОБА_1 до позовної заяви надав довідку до акту медико-соціальної експертної комісії та посвідчення.

Враховуючи зазначене, судовий збір в сумі 322,46 грн слід покласти на відповідача та стягнути в дохід держбюджету.

Керуючись статтями 123, 129, 237, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991" (, вул. Льотна, буд. 3, кв. 96, м. Чернігів, 14033) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 4228,81 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11627,75 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перемога 1991" (, вул. Льотна, буд. 3, кв. 96, м. Чернігів, 14033) в дохід Державного бюджету України (Отримувач коштів: ГУК у Черніг.обл/тг мЧернiгiв/22030101, код отримувача 37972475, банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), UA3025739, код класифікації доходів бюджету: 22030101) судовий збір в сумі 322,46 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.05.2025.

Суддя М.В. Фесюра

Веб адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua