РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.04.2025Справа № 910/13292/24

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіна Ю. Е., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіпромтек"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Райс"

про стягнення 150 000,00 грн,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 14.04.2025,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Медіпромтек" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Райс" (далі - відповідач) про стягнення 150 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним набуттям відповідачем грошових коштів внаслідок помилкового здійснення перерахунку грошових коштів згідно платіжної інструкції № 328599 від 01.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13292/24, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та встановлено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.

18.11.2024 через систему "Електронний суд" представником відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 призначено судове засідання у справі на 23.12.2024.

29.11.2024 через систему "Електронний суд" представником позивача подано клопотання про витребування доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи.

06.12.2024 через систему "Електронний суд" представником відповідача подано заперечення на клопотання про витребування доказів та призначення судової експертизи

Представником позивача 06.12.2024 через систему "Електронний суд" подано заяву з запереченнями проти долучення доказів відповідача та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Судове засідання 23.12.2024 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 судове засідання у справі призначено на 15.01.2025.

За наслідками засідання 15.01.2025 суд ухвалив здійснювати розгляд справи № 910/13292/24 за правилами загального позовного провадження, заяву відповідача про залишення позову без розгляду відхилити, у задоволенні заяви позивача про призначення судової експертизи відмовити, клопотання позивача про витребування доказів задовольнити та відкласти підготовче засідання у справі № 910/13292/24 на 06.02.2025.

31.01.2025 на виконання ухвали суду від 15.01.2025 представником відповідача подано заяву про долучення доказів.

04.02.2025 представником позивача через систему "Електронний суд" представником відповідача подано клопотання про долучення доказів.

У підготовчому засіданні 06.02.2025 судом було постановлено ухвалу про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Біоглобал" доказів та відкладення підготовчого засідання у справі № 910/13292/24 на 19.03.2025.

10.03.2025 через систему "Електронний суд" на виконання ухвали суду від 06.02.2025 до суду надійшла заява ТОВ "Біоглобал" про долучення доказів.

За наслідками підготовчого засідання 19.03.2024 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого та призначений розгляд справи по суті в судовому засіданні 14.04.2025.

У судове засідання 14.04.2025 позивач не направив свого представника, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзиві.

Будь-яких інших заяв чи клопотань сторонами до суду не подано.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Медіпромтек» стверджувало, що у жовтні 2023 року вело переговори з ТОВ «ВК РАЙС» щодо залучення останнього до виконання робіт з ремонту промислових приміщень належних ТОВ «Медіпромтек», однак сторони не домовились між собою щодо істотних умов договору, а запропоновані кожною стороною умови та порядок проведення робіт не задовільнили іншу сторону.

Наприкінці вересня 2024 року керівництвом ТОВ «Медіпромтек» було проведено аудит діяльності Товариства в ході якого було виявлено, що відповідно до платіжної інструкції №328599 від 01.11.2023 ТОВ «Медіпромтек» перерахувало на користь ТОВ «ВК РАЙС» грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн з призначенням платежу «за ремонт промислового приміщення зг. рах. №41 від 30.10.2023 року у т.ч. ПДВ 20% 25000,00 грн».

Позивач стверджував, що між ТОВ «Медіпромтек» та ТОВ «ВК РАЙС» ніколи не укладались договори та взагалі відсутні договірні відносини; ТОВ «ВК РАЙС» ніколи не надавало та не надає ТОВ «Медіпромтек» жодних послуг, в тому числі послуг з ремонту промислових приміщень. Вказані грошові кошти були перераховані працівниками підприємства помилково, адже електронний рахунок-фактура отриманий від ТОВ «ВК РАЙС» містив в собі відомості про договір («договір підряду № 11-10-23 від 11.10.23»), який фактично не укладався.

У жовтні 2024 року ТОВ «Медіпромтек» звернулось до ТОВ «ВК РАЙС» з листом-вимогою №24/8991-5 від 07.10.2024, яким просило протягом 5 днів з дати отримання відповідного листа здійснити повернення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 150 000,00 гривень на рахунок ТОВ «Медіпромтек». Поштове відправлення №340 було спрямоване на адресу ТОВ «ВК РАЙС» однак не було вручене у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача 150 000,00 грн на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «ВК РАЙС» зазначило, що ТОВ «Медіпромтек» та ТОВ «ВК РАЙС» уклали договір підряду № 11-10-23 від 11.10.2023 (далі - договір), що підтверджується скріпленими підписами осіб, підписом генерального директора ТОВ «Медіпромтек» Черепаня М.В., директором ТОВ «Медіпромтек» Волошко І.І. та директором ТОВ «ВК РАЙС» Кулага Є.В., а також підписаний сторонами Додаток № 1 до даного Договору Кошторис від 11.10.2023 ремонту промислового приміщення в м. Ірпінь, вул. Стельмаха, 9. Крім того доказом узгодження сторонами істотних умов було здійснення часткової оплати по договір підряду № 11-10-23 в розмірі 150 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 328599 від 01.11.2023. На переконання відповідача оскільки договір підряду укладено сторонами та кожна із сторін приступила до його виконання, а саме: позивач здійснив часткову оплату, а відповідач приступив до ремонтних робіт, а тому твердження позивача про стягнення безпідставно отриманих коштів є надуманим і не відповідає дійсності та у зв`язку з цим дана позовна заява підлягає залишенню без задоволення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, та зокрема, застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Відповідно до підпункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно підпункту 1.23 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

За умовами пункту 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), затвердженої Постановою правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Звернувшись з даним позовом до суду, ТОВ «Медіпромтек» стверджує про те, що перерахування 01.11.2023 грошових коштів на рахунок ТОВ «ВК РАЙС» відбулося помилково, оскільки між сторонами відсутні господарські відносини.

Утім, суд критично оцінює наведені ТОВ «Медіпромтек» обставини щодо помилковості перерахування спірних грошових коштів.

Так, судом встановлено, що 21.09.2023 між ТОВ «Медіпромтек», як орендодавцем, та ТОВ «Біоглобал», як орендарем, був укладений договір оренди приміщення № 21/09/2023-1, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати орендареві у строкове платне користування приміщення (Україна, місто Ірпінь, вулиця Стельмаха, будинок 9), а орендар зобов`язався сплачувати орендну плату. Також, пунктом 1.6 вказаного договору оренди було передбачено, що стан приміщення. Що орендується, на момент передання в оренду, потребує ремонту. Орендодавець зобов`язався привести орендоване приміщення до стану, придатного до використання.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23.06.1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (пункт 33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У пункті 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи статті 79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

З системного аналізу наведеного, можна припустити, що ТОВ «Медіпромтек» та ТОВ «ВК РАЙС» уклали договір підряду № 11-10-23 від 11.10.2023 для приведення приміщення (Україна, місто Ірпінь, вулиця Стельмаха, будинок 9) у придатний стан. Більш того, відповідачем до матеріалів справи представлені вірогідні докази фактичного виконання підрядних робіт (фото), вказаних в кошторисі до договору підряду від 11.10.2023.

За таких обставин, оцінивши подані докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що сукупність обставин справи, не дає підстави дійти безумовного висновку про помилковість перерахування ТОВ «Медіпромтек» спірної суми грошових коштів ТОВ «ВК РАЙС».

Судом також звернута увага на те, що ТОВ «Медіпромтек» та ТОВ «Біоглобал» можуть підпадати під кваліфікацію пов`язаних осіб, як про це свідчить пункт 14.1.159 Податкового кодексу України (юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови чи економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, і які відповідають будь-якій із перерахованих у цьому ж підпункті ознак), однак вказані обставини не були предметом дослідження у межах вказаного позову.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Медіпромтек" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Райс" про стягнення 150 000,00 грн відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються Товариство з обмеженою відповідальністю "Медіпромтек".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 16.05.2025.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ