РІШЕННЯ

23 січня 2025 року м. ТернопільСправа № 921/650/23

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Крутіної Ю.С.

Розглянув справу у порядку загального позовного провадження

за позовом ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, c. Остап`є, Підволочиський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості у розмірі 29 118,53 злотих, що еквівалентно 244 860,63 грн.

За участю учасників судового процесу:

від позивача: Братівник І.В. - адвокат;

від відповідача: Колцуняк Ю.В. - адвокат,

ОСОБА_2. - підприємець.

Судові процедури

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених статтями 35-37 Господарського процесуального кодексу України не надходило.

Суть справи.

ОСОБА_1, Wroclav, Rzeczpospolita Polska звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 29 118,53 злотих, що еквівалентно 244 860, 63 грн.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2023, для розгляду справи №921/650/23 визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 04.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/650/23 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.11.2023.

Підготовче провадження.

Протокольною ухвалою від 02.11.2023 підготовче засідання відкладено на 06.12.2023.

Ухвалою суду від 06.12.2023 підготовче засідання відкладено на 21.12.2023 з підстав, викладених у ній.

Протокольними ухвалами від 21.12.2023 та від 04.01.2024 відкладено підготовче засідання відповідно на 04.01.2024 та на 18.01.2024.

Ухвалою суду від 18.01.2024 відкладено підготовче засідання на 31.01.2024 та продовжено строк позивачу на подання витребуваних доказів до 14 днів.

Ухвалою суду від 31.01.2024 підготовче засідання відкладено на 06.02.2024 з підстав, викладених у ній.

У судовому засіданні 06.02.2024 оголошено перерву до 13.02.2024, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою суду від 13.02.2024 задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника І. В. про витребування доказів/ інформації. Витребувано в Управління державної міграційної служби в Тернопільській області інформацію щодо наявності / кількості паспортів для виїзду за кордон оформлених ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що були дійсні в 2018 - 2019 роки. Задоволено клопотання ФОП ОСОБА_2. про призначення почеркознавчої експертизи. Призначено у справі № 921/650/23 судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: - Чи виконаний підпис в рахунку - фактурі (FAKTURA VAT) № 2/11/2018 від 12.11.2018 ОСОБА_2 чи іншою особою?; - Чи виконаний підпис в рахунку - фактурі (FAKTURA VAT) №1/10/2019 від 04.10.2019 ОСОБА_2 чи іншою особою? Проведення судової почеркознавчої експертизи доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи покладено на ФОП ОСОБА_2 Зупинено провадження у справі №921/650/23 до закінчення проведення судової почеркознавчої експертизи.

26 березня 2024 року матеріали справи № 921/650/23, відповідно до ч. 3 ст. 100 ГПК України, згідно з супровідним листом №921/650/23/158/2024 надіслано Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, для проведення судової експертизи.

03.06.2024 Тернопільське відділення Київського науково - дослідного інституту судових експертиз повернуло матеріали справи №921/650/23 до Господарського суду Тернопільської області, без виконання, у зв`язку з її неоплатою.

Ухвалою суду від 10.06.2024 поновлено провадження у справі №921/650/23 та призначено підготовче засідання на 20.06.2024.

Ухвалою суду від 20.06.2024 призначено судову почеркознавчу експертизу у справі № 921/650/23, на вирішення якої поставлено вказані вище питання. Проведення судової почеркознавчої експертизи доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Зупинено провадження у справі №921/650/23 до закінчення проведення судової почеркознавчої експертизи.

06.11.2024 до Господарського суду Тернопільської області надійшов висновок експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів складений 26.09.2024 за №604/605/24-22.

Ухвалою суду від 13.11.2024 поновлено провадження у справі №921/650/23 та призначено підготовче засідання на 26.11.2024.

У зв`язку зі знеструмленням 26.11.2024 електромережі Господарського суду Тернопільської області підготовче засідання 26.11.2024 о 15:00 год. не відбулося (Акт від 26.11.2024 - в матеріалах справи).

Ухвалами суду від 26.11.2024 та від 12.12.2024 підготовче засідання відкладено відповідно на 12.12.2024 та на 18.12.2024 з підстав, викладених у них.

Ухвалою суду від 18.12.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача щодо виклику свідків (вх. № 9719 від 18.12.2024); закрито підготовче провадження та призначено справу № 921/650/23 до судового розгляду по суті на 09.01.2025.

Розгляд справи по суті.

09.01.2025 представник позивача, відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, звернувся до суду з клопотанням б/н від 09.01.2025 (вх. №231) про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження судових витрат.

У судовому засіданні 09.01.2025 суд розпочав розгляд справи по суті, заслухав вступне слово представників сторін та оголосив перерву до 23.01.2025, про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 23.01.2025 суд продовжив розгляд справи по суті, з`ясував обставини справи, дослідив наявні в матеріалах справи письмові докази, заслухав заключне слово учасників справи та після виходу із нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 06.12.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі №921/650/23 на 30 днів.

Ухвалою суду від 04.01.2024 задоволено клопотання представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Колцуняка Ю. В. про витребування доказів. Витребувано у позивача оригінал договору купівлі - продажу/поставки та оригінали рахунків - фактур (FAKTURA VAT) № 2/11/2018 від 12.08.2018 та (FAKTURA VAT) №1/10/2019 від 04.10.2019. Встановлено представнику позивача - адвокату Братівнику І.В. строк для подання витребуваних доказів до Господарського суду Тернопільської області до 17.01.2024.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконання відповідачем зобов`язань по оплаті вартості отриманого від позивача 12.11.2018 та 04.10.2019 товару.

Позивач вказує, що 12 листопада 2018 року ОСОБА_1, який здійснює підприємницьку діяльність у Республіці Польща, та Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 Зеновійович уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язався продати покупцеві товар (прості свічки настільні різних кольорів, вагою 50 грамів кожна у кількості 4,23 тонни вартістю 22 317,12 злотих), а покупець зобов`язався його прийняти та здійснити оплату його вартості 12 листопада 2018 року.

04 жовтня 2019 року між сторонами повторно укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов`язався продати покупцеві товар (свічки настільні кручені різних кольорів у кількості 17 280 штук вартістю 6 801, 41 злотих), а покупець зобов`язався прийняти товар та здійснити його оплату не пізніше 18.10.2019.

Факт існування між сторонами договірних правовідносин та передачі продавцем обумовленого договором товару покупцеві, на переконання позивача, підтверджується рахунком-фактурою (FAKTURA VAT) від 12 листопада 2018 року № 2/11/2018 та рахунком-фактурою (FAKTURA VAT) від 04 жовтня 2019 року № 1/10/2019, які виставлено покупцем та підписано відповідачем.

У судовому засіданні 23.01.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Просить суд позов задоволити. Окрім того, просить стягнути з відповідача 9 000,00 грн понесених позивачем витрат на послуги адвоката та 840,00 грн витрат, пов`язаних із залученням перекладача.

Заперечення відповідача.

Відповідач факт тривалої співпраці із позивачем не заперечує. Поряд із цим, у наданому суду 21.12.2023 відзиві на позов позовні вимоги не визнає. Стверджує, що позивачем не доведено факту існування між сторонами договірних відносин. Долучені до матеріалів справи рахунки-фактури є лише свідченням того, що ОСОБА_1 повинен видати товар із зазначенням його вартості. Однак, за відсутності доказів передачі товару чи здійснення його відгрузки, позовні вимоги є необґрунтованими. Також, заперечуючи факт перебування у договірних відносинах із позивачем та підписання долучених останнім до матеріалів справи рахунків-фактур, відповідач просить врахувати, що в матеріалах справи відсутні докази надіслання таких на його адресу, а на дату підписання рахунків-фактур він перебував на території України.

У судовому засіданні 23.01.2025 представник відповідача підтримав усне наведене вище. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Згідно з рахунком-фактурою (FAKTURA VAT) номер 2/11/2018 від 12.11.2018 ОСОБА_5 (Продавець), передав ОСОБА_2 (Покупець), товар - прості свічки настільні різних кольорів, вагою 50 грам/шт., у кількості 4,23 тонни, вартістю 22 317, 12 злотих (4 200,00 злотих - ціна од. нетто; 18 144,00 злотих - вартість нетто; 4 173, 12 злотих - вартість ПДВ; ставка ПДВ - 23%).

В рахунку-фактурі номер 2/11/2018 вказано дату продажу - 12.11.2018, визначено термін оплати - 12.11.2018 та зазначено, що розрахунок за товар слід проводити шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок позивача № НОМЕР_2 відкритий у Santander Bank Polskа.

Також матеріали справи містять рахунок-фактуру від 4 жовтня 2019 року (FAKTURA VAT) номер 1/10/2019 з якого вбачається, що ОСОБА_5 (Продавець), передав ОСОБА_2 (Покупець), товар - свічки настільні кручені, різних кольорів у кількості 17 280, 00 штук, вартістю 6 801, 41 злотих (0,32 злотих - ціна од. нетто; 5 529, 60 злотих - вартість нетто; 1 271, 81 злотих - вартість ПДВ; ставка ПДВ - 23%).

В рахунку-фактурі номер 1/10/2019 вказано дату продажу - 04.10.2019, визначено термін оплати - 18.10.2019 та зазначено, що розрахунок за товар слід проводити шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок позивача № НОМЕР_2 відкритий у Santander Bank Polskа.

FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року підписані ОСОБА_3 без заперечень.

Докази оплати відповідачем вартості товару, переданого позивачем на підставі вказаних вище рахунків-фактур в матеріалах справи відсутні.

У зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання 16.01.2020 позивач направив відповідачу, за вказаною у FAKTURA VAT адресою, нагадування від 23.10.2019 про необхідність оплати заборгованості, відповідно до якого просив ОСОБА_2 протягом 14 днів від дня отримання цього нагадування здійснити платіж в розмірі 29 118, 53 злотих, що випливає з неоплачених останнім фактур ПДВ: 1) номер 2/11/2018 від 12.11.2018 на суму 22 317, 12 злотих; 2) номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року на суму 6 801, 41 злотий.

Нагадування про оплату від 23.10.2019 відповідач отримав 28.01.2020 (підтвердження відправлення та одержання - в матеріалах справи), однак заборгованість не перерахував, що і слугувало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин, які склались між сторонами та юрисдикційність спору.

Спіні правовідносини виникли з приводу невиконання відповідачем зобов`язань по оплаті вартості товару, отриманого за FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року.

Судом встановлено, що спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду. Зокрема, у провадженні Підволочиського районного суду Тернопільської області перебувала справа №607/18007/21 за позовом ОСОБА_1 (громадянин Республіки Польща) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05.07.2022 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1: 22 317, 12 злотих за договором купівлі-продажу за рахунком-фактурою (FAKTURA VAT) від 12 листопада 2018 року №2/11/2018; 6 801, 41 злотих за договором купівлі-продажу за рахунком-фактурою (FAKTURA VAT) від 04 жовтня 2019 року №1/10/2019 та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Поряд із цим, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 07.11.2022 у справі №607/18007/21 рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 05.07.2022 скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи до Господарського суду Тернопільської області.

Ухвала мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки на момент подачі позову сторонами у цій справі є фізичні особи-підприємці, а спір між ними виник із підстав витрат, здійснених у результаті підприємницької діяльності, тому справа відноситься до юрисдикції господарського суду.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2023 ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07.11.2022 залишено без змін.

Відповідно до частини 6 статті 31 Господарського процесуального кодексу України спори між судами щодо підсудності не допускаються.

Норми права, застосовані при вирішенні спору, та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.

Відповідно до частин 1 - 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з статтею 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (ст. 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України, тут і надалі в чинній на 12.11.2018 та 04.10.2019 редакції, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1-2 статті 205 Цивільного кодексу України визначено, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частин 1-2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-3 статті 180 Господарського кодексу України унормовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1 статті 181 Господарського процесуального кодексу України в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною третьою вказаної статті договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина 5 статті 626 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з статтею 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до положень статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Якщо ціну встановлено залежно від ваги товару, вона визначається за вагою нетто, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу.

За загальним правилом (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В матеріалах справи відсутній Договір купівлі-продажу, укладений між сторонами у формі окремого правочину.

Як вже зазначалось вище, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на підписані сторонами FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року.

Відповідач факт підписання зазначених доказів заперечував.

Слід також зазначити, що законодавством не встановлено вимог щодо змісту рахунку-фактури. Однак для того щоб рахунок-фактура сприймався як спрощена форма укладення договору, важливо, щоб цей документ містив необхідну інформацію щодо істотних умов певного договору, зокрема, умови про предмет, строки та ціну. У рахунку-фактурі також можна визначити суму передоплати та загальну суму домовленості.

Таким чином, для того щоб вважати укладеним договір у спрощеній формі на підставі рахунку-фактури останній повинен містити усі істотні умови договору.

Дослідивши долучені позивачем до матеріалів справи письмові докази, суд встановив, що в рахунках-фактурах (FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року) містяться відомості щодо виду та кількості товару, які позивач передав відповідачу. З наданих документів вбачається, що сторони дійшли згоди щодо ціни проданого товару, способу сплати грошових коштів та грошової валюти у якій повинно бути виконане зобов`язання.

Окрім того, наявним в матеріалах справи Висновком експерта за результатами проведення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи №604/605/24-22 від 26.09.2024 підтверджено виконання підпису на вказаних документах особисто ОСОБА_2 .

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що наявність у рахунках-фактурах істотних умов, що характерні для договорів купівлі-продажу, свідчить про укладання між сторонами правочину (договору купівлі-продажу) у спрощений спосіб.

При цьому, підписи учасників правочину на рахунках-фактури, з врахуванням визначеної у них дати продажу, дають підстави вважати, що продавець ОСОБА_1 виконав зобов`язання стосовно передачі у власність ОСОБА_2 товару в кількості, обумовленій сторонами, а покупець - ОСОБА_4 беззаперечно прийняв такий товар.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України, частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Доказів оплати вартості товару, отриманого згідно з вказаними вище FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Як вже зазначалось вище, заперечуючи позовні вимоги у даній справі відповідач стверджував про наявність тривалої співпраці з позивачем. Долучені відповідачем до матеріалів справи докази (копії закордонного паспорта, візи) свідчать про те, що ОСОБА_2. мав польську візу та неодноразово у період з 2012 по 2019 роки перетинав кордон (пункт пропуску Медика). Поряд із цим, жодних доказів, які б вказували на те, що в період співпраці ОСОБА_1 з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2. отриманню товару від позивача передували правовідносини сторін з укладення окремого письмового правочину/зовнішньо-економічного договору, підписання якого відбувалось виключно в період перебування ФОП ОСОБА_2. на території Польської Республіки, а товар отримувався ним особисто чи відвантажувався зі складу позивача, з оформлення відповідних товарно-супровідних документів, відповідач не надав.

За даних обставин, дослідивши надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази (FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року), беручи до уваги встановлений висновком судового експерта факт особистого підписання вказаних документів відповідачем, суд приймає останні як належні та допустимі докази. Доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості за товар, отриманий згідно з FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року - визнає обґрунтованими та правомірними.

Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 29 118,53 злотих, з яких: 22 317, 12 злотих - заборгованість згідно рахунку - фактури №2/11/2018 від 12.11.2018 та 6 801, 41 злотих - заборгованість згідно рахунку - фактури №1/10/2019 від 04.10.2019, суд задовольняє в повному обсязі.

Щодо виконання зобов`язання в іноземній валюті, суд зазначає таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України (стаття 35 Закону України "Про Національний банк України").

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті при існуванні іноземного елемента у відносинах.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.

Суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми в гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про валюту та валютні операції" визначено, що фізичні та юридичні особи - резиденти вправі укладати угоди з нерезидентами та виконувати зобов`язання, пов`язані з цими угодами, в іноземній валюті.

Тому, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на те, що валютою платежу за FAKTURA VAT номер 2/11/2018 від 12.11.2018 та FAKTURA VAT номер 1/10/2019 від 4 жовтня 2019 року сторони визначили злотий, що позивачем у справі є ОСОБА_1, АДРЕСА_2, місцем реєстрації якого є Республіка Польща, тобто нерезидент України, суд вважає за можливе стягнути грошові кошти з відповідача в іноземній валюті - злотий.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц, у постанові КГС ВС від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15.

Висновок суду.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.

Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України).

У пункті 2 частини 5 статті 238 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Щодо судового збору у розмірі 3 996 грн 39 коп.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з даним позовом судового збору в сумі 3 996 грн 39 коп. до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 3 672,91 грн (виходячи із розрахунку 244 860,63 грн (ціна позову) х 1,5%) покладається на відповідача.

Щодо решти судового збору у розмірі 323,48 грн, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як вже зазначалося, ціна позову становить 244 860,63 грн.

Сума судового збору за позовними вимогами становить 3672,91 грн (1,5 відсотка ціни позову - 244 860,63 грн).

Як вбачається із матеріалів справи, заявником при зверненні до суду із даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 3996,39 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №15212 від 27.07.2023.

З огляду на зазначене, суд вважає зазначити, що частина судового збору в розмірі 323,48 грн, як зайво сплачено, підлягає поверненню заявнику (позивачу) - ОСОБА_1 з Державного бюджету України, на підставі статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч. 5 ст. 7 Закону України "Про судовий збір").

Отже, для повернення сплаченого судового збору у розмірі 323,48 грн з Державного бюджету України, сплаченого при поданні позову, позивачу необхідно звернутися до суду із відповідним клопотанням.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

За приписами статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, законодавцем прямо встановлено, що з метою підтвердження розміру судових витрат, які понесено в зв`язку з розглядом справи, стороні слід подати докази в строк, визначений в ч. 8 ст. 129 ГПК України, а саме до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом 27.09.2023 (відтиск поштового штемпеля на конверті) у позовній заяві від 27.09.2023 (вх. №706), яка є першою заявою по суті спору, позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

09.01.2025 (до початку розгляду спору по суті) позивач долучив до матеріалів справи документи на підтвердження розміру понесених судових витрат. В судових засіданнях 09.01.2025 та 23.01.2025 представник позивача просив стягнути з відповідача зокрема понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 9 000, 00 грн.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Так, 20.12.2024 ОСОБА_1 здійснив оплату у розмірі 9 000,00 грн на підставі Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.09.2021, згідно акту виконаних робіт від 20.12.2024 у справі про стягнення коштів з ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №1 №6931 (належним чином засвідчені копії документів - в матеріалах справи).

Як визначено статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (стаття 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах, - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 07.02.2024 у справі № 904/1377/22.

Судом встановлено та зазначено вище, що з метою реалізації наданого законодавством права на отримання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, позивач дотримався вимог процесуального права: у першій заяві по суті справи повідомив про очікуваний розмір витрат, до закінчення судових дебатів зробив відповідну заяву та надав відповідні докази.

Слід зазначити, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права, оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі.

За приписами частин 5 та 6 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, у розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідач не скористався таким правом, адже ним не заявлено клопотання ні про зменшення заявленої позивачем до відшкодування суми витрат на професійну правничу допомогу, ані про неспівмірність судових витрат позивача.

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи, а отже, у зв`язку з відсутністю клопотання відповідача про зменшення розміру витрат, не вправі зробити це і у даній справі.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже витрати, понесені на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 9 000,00 грн, відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд покладає на відповідача.

Щодо витрат за здійснення перекладу змісту письмових доказів з польської на українську мову в сумі 840,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Факт понесення позивачем витрат за здійснення перекладу змісту письмових доказів з польської на українську мову в розмірі 840,00 грн підтверджено долученою до матеріалів справи копією квитанції від 24.09.2021 виданою Бюро перекладів "Астра".

З матеріалів справи вбачається, що саме Бюро перекладів "Астра" здійснено переклад доказів, долучених позивачем до матеріалів справи в обґрунтування своїх позовних вимог.

Враховуючи наведене, беручи до уваги результат вирішення спору, понесені позивачем витрати за здійснення перекладу документів у розмірі 840,00 грн, суд покладає на відповідача, на підставі статті 129 ГПК України.

Щодо витрат, пов"язані з проведенням експертизи у розмірі 11 359,20 грн.

Так, відповідно до пункту 2 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Ухвалою суду від 20.06.2024 призначено судову почеркознавчу експертизу у справі № 921/650/23, на вирішення якої поставлено вказані вище питання. Проведення судової почеркознавчої експертизи доручено Тернопільському відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Зупинено провадження у справі №921/650/23 до закінчення проведення судової почеркознавчої експертизи.

Вказаною ухвалою витрати, пов"язані з проведенням судової експертизи покладено на відповідача - ФОП ОСОБА_2

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем проведено оплату у розмірі 11 359,20 грн за проведення експертизи, що підтверджується Актом здачі - приймання висновку експерта від 26.09.2024 та висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, який складений 26.09.2024 за №604/605/24-22 за результатами проведеної судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже, в силу приписів статті 129 ГПК України, витрати, пов"язані з проведенням експертизи у розмірі 11 359,20 грн покладаються на відповідача.

23.01.2025 при проголошенні скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частини рішення), а саме в п.2., судом зазначено розмір витрат, які пов"язані з проведенням експертизи, зокрема у розмірі 11 350,20 грн замість 11 359,20 грн .

Частиною 7 статті 233 ГПК України передбачено, що виправлення в судових рішеннях повинні бути застережені перед підписом судді.

Зважаючи на наведене, суд робить застереження про виправлення в цій частині рішення до його підписання суддею.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Судові витрати у складі: судового збору у розмірі 3 672,91 грн; витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн; витрат, пов"язані із залученням перекладача у розмірі 840,00 грн та витрат, пов"язані з проведенням експертизи у розмірі 11 359,20 грн покласти на відповідача.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, c. Остап`є, Підволочиський район, Тернопільська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_2, numer НОМЕР_3 - заборгованості у розмірі 29 118,53 злотих, що еквівалентно 244 860,63 грн, з яких: у розмірі 22 317,12 злотих згідно рахунку - фактури №2/11/2018 від 12.11.2018 та у розмірі 6 801,41 злотих згідно рахунку - фактури №1/10/2019 від 04.10.2019.

4. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, c. Остап`є, Підволочиський район, Тернопільська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_2, numer НОМЕР_3 - 3 672,91 грн судового збору, 9 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 840,00 грн витрат, пов"язані із залученням перекладача.

5. Видати накази стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256 -257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати сторонам у справі до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "19" травня 2025 року.

Суддя Я.Я. Боровець