ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"13" травня 2025 р. Справа№910/14006/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 13.05.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025

у справі №910/14006/24 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтрансінвест»

до Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

про стягнення 647 500, 00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газтрансінвест» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі по тексту - відповідач), за яким просило Господарський суд міста Києва стягнути з відповідача на користь позивача 647 500, 00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що виконання укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки від 11.01.2024 №УБГ9/015-24 умов договору було забезпечено банківською гарантією № 2-24Г від 08.01.2024 на суму 647 500,00 грн, проте відповідач після повного виконання позивачем договору поставки, надіслав АТ «РВС Банк» SWIFT-повідомлення з вимогою про сплату за банківською гарантією 647 500, 00 грн.

Позивач посилається на положення пункту 10.3. договору поставки від 11.01.2024 №УБГ9/015-24 та статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі», за якими, забезпечення виконання договору повертається після виконання постачальником всіх умов договору закупівлі протягом 5 (п`яти) банківських днів після виконання постачальником своїх зобов`язань за Договором в повному обсязі.

Оскільки, відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю №UA-2023-11-22- 002682-a, укладений між позивачем та відповідачем договір було виконано, проте відповідач кошти, які отримав після повного виконання позивачем договору за банківською гарантією у сумі 647 500,00 грн не повернув.

Господарський суд міста Києва рішенням від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 позов задовольнив. Стягнув з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газтрансінвест» 647 500, 00 грн безпідставно набутих коштів, а також 9 712, 50 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, оскільки позивач, який передав у власність відповідача увесь передбачений Договором товар, а також сплатив належні за прострочення свого обов`язку штрафні санкції, повністю виконав прийняте на підставі цього правочину зобов`язання.

За наслідками дослідження доказів у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на день звернення відповідача до банку 23.08.2024 із вимогою про сплату гарантійного платежу у зв`язку із настанням гарантійного випадку, такий вже припинив своє існування шляхом виконання позивачем станом на 22.08.2024 усіх своїх обов`язків за Договором, у тому числі сплатив пеню за прострочення строків поставки товару. А отже, відповідач отримав грошові кошти у сумі 647 500, 00 грн за банківською гарантією №2-24Г від 08.01.2024 безпідставно.

Щодо тверджень відповідача, що у нього відсутній обов`язок повертати позивачу суму банківської гарантії на підставі п.п. «А» п. 10.3 Договору, яким передбачено, що після виконання постачальником зобов`язань в повному обсязі покупець повертає постачальнику забезпечення виконання зобов`язань, суд зазначив, що відповідач замість виконання свого обов`язку шляхом направлення відповідної інформації гаранту, відповідно до умов цього пункту Договору, натомість пред`явив вимогу щодо здійснення гарантійної виплати.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на помилковість висновків суду першої інстанції щодо стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки між сторонами у справі існували договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 ЦК України. Відповідач наголошує, що пунктом 10.3. Договору не передбачено обов`язку АТ «Укргазвидобування» повертати позивачу банківську гарантію у грошовій формі, оскільки у разі якщо забезпечення виконання зобов`язань за Договором здійснено у формі банківської гарантії, то повернення такого забезпечення виконання зобов`язань за договором (банківської гарантії) здійснюється не в грошовій формі, а виключно шляхом направлення відповідної інформації банку, а не позивачу, у разі настання одного із наведених у п.10.3 Договору випадків.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 14.04.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 13.05.2025 о 12 год. 15 хв.

Матеріали справи №910/14006/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 05.05.2025.

05.05.2025 позивачем сформовано та подано через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, за яким позивач просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 залишити без змін.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25.09.2024 у справі №910/12114/23, в якій вказано, що до подібних правовідносин підлягає застосуванню не лише Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України, а і спеціальний закон - Закон України «Про публічні закупівлі», відповідно до частини другої статті 27 якого замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю, а також за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин. Тобто вказана норма Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником - переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.05.2025 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 13.05.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газтрансінвест» (постачальник) та Акціонерним товариством «Укргазвидобування» за результатами відкритих торгів був укладений Договір поставки №УБГ9/015-24 за умовами якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві кольматант горіховий (товар), зазначений в специфікації, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною, а покупець прийняти і оплатити такий товар (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до п. 3.2 Договору загальна ціна договору визначається загальною вартістю товару, вказаного в Специфікації до цього договору та становить до 12 949 999,20 грн з ПДВ.

За умовами п. 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної та пред`явлення постачальником рахунку на оплату (інвойсу), шляхом перерахування на рахунок постачальника, на умовах, що визначені у специфікації.

Сторони погодили у п. 5.1 Договору, що строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників вказується у специфікаціях до договору. Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені договором.

Пунктом 10.1. договору закріплено, що договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання постачальником забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 10.2 цього договору, та діє до 30.06.2024 (включно).

05.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газтрансінвест» (принципал), Акціонерним товариством «Укргазвидобування» (бенефеціар) та Акціонерним товариством «РВС Банк» (банк, гарант) було укладено Договір про надання гарантії №Д-2-24Г (далі - Договір гарантії), відповідно до умов якого, за заявою принципала банк надає на користь бенефіціара гарантію, за якою зобов`язується сплатити бенефіціару на його письмову вимогу, що становить належне представлення, грошову суму у разі настання гарантійного випадку, протягом строку дії або до дати закінчення дії Гарантії.

Відповідно до п. 1.2 Договору гарантії загальна сума гарантії складає 647 500, 00 грн.

08.01.2024 Акціонерне товариство «РВС Банк» видало Банківську гарантію №2-24Г, якою безвідклично та безумовно та без заперечень зобов`язався виплатити бенефіціару на вимогу будь-яку суму вказану у вимозі бенефіціара, що не перевищує 647 500, 00 грн не пізніше 5 робочих днів з дати отримання вимоги бенефіціара, що містить вказівку на те, в чому полягає порушення принципалом зобов`язань в забезпечення якого видана гарантія, та без необхідності подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов, надання додаткових обґрунтувань. Форма представлення: у паперовій формі: рекомендованим листом або кур`єром; та/ або в електронній формі: ключованим SWIFT повідомленням.

Відповідно до умов п. 10.2 Договору вимогами забезпечення виконання зобов`язань по Договору постачальником є: надання банківської гарантії або стендбай акредитиву виконання зобов`язань по Договору. Банківська гарантія або стендбай акредитив повинна/ен відповідати вимогам, вказаним у типовій формі банківської гарантії/стендбай акредитиву виконання зобов`язань постачальником за Договором, яка є Додатком №6 до Договору, та її/його сума повинна бути 5% від загальної вартості (ціни) договору.

Враховуючи надані пояснення позивача у позові та долучені ним докази (копії видаткових накладних: №ГТ-0000042 від 26.01.2024, № ГТ-0000043 від 29.01.2024, № ГТ-0000047 від 07.02.2024, №ГТ-0000046 від 08.02.2024, № ГТ-0000048 від 13.02.2024, №ГТ-0000051 від 21.02.2024, № ГТ-0000057 від 29.02.2024, № ГТ-0000058 від 05.03.2024, № ГТ-0000059 від 12.03.2024, № ГТ-0000063 від 18.03.2024, №ГТ-0000062 від 19.03.2024, № ГТ-0000061 від 19.03.2024, №ГТ-0000065 від 03.04.2024, №ГТ-0000066 від 05.04.2024, №ГТ-0000071 від 19.04.2024, №ГТ-0000070 від 19.04.2024, №ГТ-0000077 від 30.04.2024, №ГТ-0000080 від 10.05.2024, № ГТ-0000081 від 14.05.2024, №ГТ-0000084 від 03.06.2024, №ГТ-0000085 від 03.06.2024 та товарно-транспортних накладних: №26 від 26.01.2024, №29 від 29.01.2024, №7 від 07.02.2024, №8 від 08.02.2024, №13 від 13.02.2024, №21 від 21.02.2024, №29 від 29.02.2024, №5 від 05.03.2024, №12 від 12.03.2024, №18 від 18.03.2024, №19 від 19.03.2024, №19 від 19.03.2024, №3 від 03.04.2024, №5 від 05.04.2024, №18 від 18.04.2024, №19 від 19.04.2024, №30 від 30.04.2024, №10 від 10.05.2024, №14 від 14.05.2024, №3 від 03.06.2024, №3-1 від 03.06.2024), підтверджується факт поставки ним відповідачу обумовленого товару за Договором.

У зв`язку з тим, що поставка товару відбулася з порушенням строку встановленого у Специфікації, відповідачем було направлено на адресу позивача вимогу від 20.08.2024 №305.4-305-2-6188 про оплату пені за несвоєчасно поставлений товар нарахованої відповідно до п. 6.3.1, п. 7.8 Договору, Графіку поставки товару у розмірі 68 066, 23 грн.

Згідно платіжного доручення №876 від 22.08.2024 позивачем було сплачено відповідачу пеню у сумі 68 066,23 грн.

28.08.2024 позивачем було отримано від банку повідомлення про одержання вимоги бенефіціара про сплату за банківською гарантією №2-24Г від 08.01.2024, яку було надано згідно з Договором гарантії. Зокрема, Акціонерне товариство «РВС Банк» повідомило позивача, що отримало від Акціонерного товариства «Укргазвидобування» SWIFT-повідомлення з вимогою від 23.08.2024 (лист від 27.08.2024 №44.2.3.-011-633) про сплату за банківською гарантією №2-24Г від 08.01.2024 від Акціонерного товариства «Укргазвидобування» суми 647 500, 00 грн, у зв`язку з тим, що принципал Товариство з обмеженою відповідальністю «Газтрансінвест» - порушило зобов`язання за Договором, а саме не виконало зобов`язання в частині поставки товару у встановлені строки відповідно до п.5.1 та п. 6.3.1 Договору, Специфікації №1 (Додаток №1 до Договору) та Графіку поставки товару (Додаток №3 до Договору).

Банк просив надати письмове пояснення щодо отриманої вимоги про сплату за гарантією та з урахування п. 2.4 Договору гарантії, наполягав на негайному виконанні взятих на себе зобов`язань та сплати суми у розмірі 647 500, 00 грн на рахунок банку.

31.08.2024 позивачем направлено на адресу банка та відповідача заперечення проти задоволення вимоги відповідача про сплату за банківською гарантією №2-24Г від 08.01.2024 відповідно до якого позивач зазначив про безпідставність задоволення вимог відповідача, оскільки позивачем повністю виконано свої зобов`язання по договору.

Акціонерне товариство «РВС Банк» згідно меморіального ордеру №1 від 05.09.2024 перерахувало на рахунок відповідача суму гарантії у розмірі 647 500, 00 грн.

09.09.2024 позивач отримав регресну вимогу №3515/24БТ, відповідно до якої Акціонерне товаристо «РВС Банк» зазначило, що ним було сплачено бенефеціару (відповідачу) 647 500, 00 грн (в тому числі за рахунок грошового забезпечення (покриття) гарантії, наданого принципалом, на загальну суму 129 500, 00 грн. У зв`язку із чим, банк вимагав від позивача виконати свої зобов`язання за Договором гарантії та згідно з його умовами відшкодувати Акціонерному товариству «РВС Банк» всі витрати за Гарантією та сплатити 518 000 грн грошових коштів за гарантією та 30% річних.

Виконання вимог щодо оплати позивачем банку 647 500, 00 грн було узгоджено в Додатковій угоді від 20.09.2024 до Договору гарантії.

Позивач зазначає, що відповідно до положень п. 10.3 Договору та статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі» забезпечення виконання Договору повертається після виконання постачальником всіх умов договору закупівлі протягом 5 (п`яти) банківських днів

Відповідно до Звіту про виконання Договору про закупівлю №UA-2023-11-22- 002682-a, останній було виконано, але кошти за банківською гарантією у сумі 647 500, 00 грн повернуті не були у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із цим позовом.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Частинами першою, четвертою статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Статтею 1 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що публічна закупівля - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом; тендерна документація - документація щодо умов проведення тендеру, що розробляється та затверджується замовником і оприлюднюється для вільного доступу в електронній системі закупівель; тендерна пропозиція - пропозиція щодо предмета закупівлі або його частини (лота), яку учасник процедури закупівлі подає замовнику відповідно до вимог тендерної документації.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 10 вказаного закону замовник самостійно та безоплатно через авторизовані електронні майданчики оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення відкритих торгів, тендерну документацію та проект договору про закупівлю не пізніше ніж за 15 днів до кінцевого строку подання тендерних пропозицій, якщо вартість закупівлі не перевищує межі, встановлені у частині третій цієї статті, та не пізніше 30 днів у разі перевищення таких меж.

Відповідно до пункту 15 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" переможець процедури закупівлі - учасник, тендерна пропозиція якого відповідає всім критеріям та умовам, що визначені у тендерній документації, і визнана найбільш економічно вигідною, та якому замовник повідомив про намір укласти договір, або учасник, якому замовник повідомив про намір укласти договір за результатами застосування переговорної процедури закупівлі.

Відповідно до частини першої статті 33 цього Закону рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником у день визначення учасника переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі.

За приписами частини четвертої статті 36 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури (у тому числі ціни за одиницю товару).

Згідно з частиною першою статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже зазначено вище, відповідно до Звіту про виконання Договору про закупівлю №UA-2023-11-22- 002682-a, останній було виконано в повному обсязі, поставлено товар на суму 12 949 999, 20 грн, проте з простроченням строку поставки, за що відповідач нарахував пеню у розмірі 68 066, 23 грн, яка була сплачена позивачем на момент звернення відповідача до банку.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник має право вимагати від переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією або в оголошенні про проведення спрощеної закупівлі.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно із частиною 1 статті 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору - бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантій у разі невиконання чи неналежного виконання боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Згідно зі статтею 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 562 ЦК України встановлено, що зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Статтею 564 ЦК України визначено, що після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами.

Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Згідно із частиною 1 статті 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, відповідно до пункту 9 частини 3 розділу І якого гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку.

Отже, основною із функцій гарантій, зокрема і банківської гарантії, є забезпечувальна функція, яка полягає в тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання зобов`язань принципала перед бенефіціаром. Забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.

У постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплату грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.

У постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20 Верховний Суд зазначив, що з огляду на аналіз міжнародних актів, що регулюють правовий обіг гарантій, Об`єднана палата відзначає самостійність зобов`язання з гарантії, тобто, не пов`язаність такого зобов`язання з основним зобов`язанням.

Коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.04.2024 у справі №183/5849/23.

У постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20, де зазначено, що боржник (принципал) має право звернутися до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами ст. 1212 ЦК України (п. 56); принципал позивається до суду про стягнення з бенефіціара суми, яку принципал вважає отриманою за його рахунок без достатньої правової підстави з огляду на відсутність боргу принципала (п. 59).

Отже, позивач як принципал має право пред`явити позов про стягнення з відповідача як бенефіціара коштів, сплачених банком-гарантом. Вказаний спосіб захисту прав принципала (боржника) дозволяє ефективно та вичерпно врегулювати цивільно-правовий спір з учасниками спірних правовідносин, тому у цьому випадку судові рішення ухвалені без порушень ч. 1 ст. 2 ГПК України, відповідно до якої завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (подібний висновок наведений Верховним Судом у постанові від 04.02.2025 у справі №910/18874/23).

За відсутності основного зобов`язання (припинення виконанням з інших підстав, недійсність тощо) принципал має право вимагати від бенефіціара грошові кошти, одержані ним внаслідок виплати за гарантією.

Враховуючи предмет та підстави позову доведенню у справі, яка розглядається, підлягають факти: 1) сплати гарантом коштів на користь бенефіціара; 2) відсутності достатньої правової підстави для набуття бенефіціаром цих коштів, зокрема, якщо основне зобов`язання не було порушене принципалом (боржником).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 25.09.2024 у справі №910/12114/23, розглядаючи подібний спір за позовом товариства як принципала до товариства як бенефіціара про стягнення банківської гарантії на підставі статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі» за відсутності настання гарантійного випадку (порушення принципалом зобов`язання за договором про публічні закупівлі, забезпеченого гарантією), враховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 17.05.202024 у справі № 910/17772/20, виснував, що у таких спорах до правовідносин сторін підлягає застосуванню не лише ЦК України (ст.ст. 546, 547, 548, 560, 561, 562, 566, 563) та ГК України (ст. 200), а і спеціальний закон - Закон № 922-VIII, відповідно до ч. 2 ст. 27 якого замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю:

1) після виконання переможцем процедури закупівлі / спрощеної закупівлі договору про закупівлю;

2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі / спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним;

3) у випадках, передбачених ст. 43 цього Закону;

4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин (п. 5.52).

Вказана норма Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, тоді як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору (п. 5.53).

При цьому невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (п. 5.54).

Отже, за висновками Верховного Суду підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання позивачем (принципалом) договору, а не певне порушення строків його виконання. Водночас відповідач (бенефіціар) не позбавлений права вжити передбачених законом та договором заходів задля поновлення свого порушеного права внаслідок несвоєчасного виконання постачальником своїх договірних зобов`язань (п. 5.60).

За умовами п. 10.3 Договору поставки У випадку надання постачальником забезпечення виконання зобов`язань по Договору у формі грошових коштів, банківської гарантії/ стендбай акредитиву виконання зобов?язань покупець повертає постачальнику таке забезпечення протягом 5 банківських днів з дня настання одного з випадків, зазначених нижче на реквізити постачальника вказані в договорі (для забезпечення виконання зобов?язань по договору у формі грошових коштів ) або шляхом направлення відповідної інформації банку (для забезпечення виконання зобов?язань по договору у формі банківської гарантії/ стендбай акредитиву виконання зобов?язань) у наступних випадках:/

А. після виконання Постачальником зобов?язань за Договором в повному обсязі;

В. за рішенням суду, яке набрало законної сили, щодо повернення забезпечення Договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або Договору про закупівлю нікчемним;

С. в інших випадках, передбачених чинним законодавстов України, що регулює публічні закупівлі.

Судом апеляційної інстанції враховано, що позивач останню партію поставки здійснив 03.06.2024, відповідач останній платіж за поставлений товар здійснив 19.07.2024. Оскільки покупець повертає постачальнику таке забезпечення протягом 5 банківських днів з дня виконання Постачальником зобов?язань за Договором в повному обсязі, відповідач повинен був повернути АТ «РВС Банк» банківську гарантію до 10.06.2024.

Доводи апелянта, що у нього відсутній обов`язок повертати позивачу банківську гарантію у грошовій формі, а виключно шляхом направлення відповідної інформації банку, а не позивачу, у разі настання одного із наведених у п.10.3 Договору випадків, не заслуговують на увагу, оскільки в порушення умов пункту 10.3 Договору відповідач не здійснив повернення Банківської гарантії банку у строк до 10.06.2024 шляхом направлення відповідної інформації банку, натомість направив SWIFT - повідомлення про вимогу від 27.08.2024 №44.2.3-011-633до Гаранта щодо сплати повної суми Банківської гарантії, не зважаючи на повне виконання позивачем зобов`язань за Договором щодо поставки товару та оплати штрафних санкцій.

З огляду на викладене, враховуючи висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23, які підтримані Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 25.03.2025 у справі №910/11352/24, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умови п. 10.3 Договору передбачають повернення відповідачем забезпечення виконання зобов`язань (поставки товару) після виконання позивачем (постачальником) зобов`язань за договором в повному обсязі протягом п`яти банківських днів, натомість підставою для неповернення забезпечувальної суми є саме невиконання позивачем умов договору (нездійснення постачальником дій, які складають зміст зобов`язання, чого судом не встановлено), а не неналежне його виконання, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно із частинами 4, 5 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

У справі "Салов проти України" від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, при цьому апеляційним судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для вирішення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14006/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство «Укргазвидобування».

4. Матеріали справи №910/14006/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 20.05.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська