ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 927/1237/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Юхименко С. В., Йовенко О. В.,

відповідача - Марцева Т. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Корпорація "Інтерагросистема"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 (судді: Козир Т. П - головуючий, Мальченко А. О., Тищенко А. І.) і рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2023 (суддя Белов С. В.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Корпорація "Інтерагросистема"

до Менської міської ради

про визнання укладеної додаткової угоди до договору оренди,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У вересні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Корпорація "Інтерагросистема" (далі - ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема") звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Менської міської ради про: 1) визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі (зі змінами) від 08.01.2011, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Менському районі Чернігівської області від 18.05.2011 за № 00642 в редакції додаткової угоди, зміст якої наведений у позовній заяві; 2) зобов`язання Менської міської ради як суб`єкта державної реєстрації внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про продовження права оренди ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" земельних ділянок, кадастрові номери :02:000:0294, :04:000:0025, до 18.05.2034 включно, на підставі додаткової угоди до договору оренди землі (зі змінами), укладеного 08.01.2011, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Менському районі Чернігівської області від 18.05.2011 № 00642.

На обґрунтування позову позивач посилався на те, що Закритому акціонерному товариству "Інтерагросистема" (далі - ЗАТ "Інтерагросистема"), правонаступником якого є позивач, було передано в строкове платне користування спірні земельні ділянки сільськогосподарського призначення за договором оренди від 08.01.2011; цей договір оренди є поновленим до 18.05.2034, проте відповідачем не укладено відповідної додаткової угоди в порядку, передбаченому частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі", натомість вчиняються дії щодо передачі земельних ділянок, які перебувають в оренді у позивача іншій юридичній особі.

1.2. Менська міська рада у відзиві на позов проти його задоволення заперечила, посилалася, зокрема, на те, що лист позивача від 21.11.2022 не має юридичного значення; вказана додаткова угода (нова редакція пункту 8) передбачає переважне право орендаря саме на поновлення договору на новий строк, що суперечить чинному законодавству; міською радою вживались дії, які однозначно свідчили про відмову в продовженні (поновленні) спірного договору оренди, зокрема листи від 04.11.2022, від 30.05.2023, від 18.08.2023 та позов з вимогою повернути земельну ділянку; позивач неналежним чином виконував обов`язки за договором щодо сплати орендної плати.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Справа господарськими судами розглядалася неодноразово.

2.2. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Місцевий господарський суд виходив із того, що орендна плата за користування земельними ділянками від позивача до бюджету громади в період із 01.01.2023 по 28.09.2023 не надходила, що підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 у справі № 927/987/22, згідно з якою стягнуто з ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" на користь Менської міської ради 213 383,94 грн заборгованості з орендної плати. Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведено добросовісність виконання своїх обов`язків за договором оренди землі відповідно до вимог статті 33 Закону України "Про оренду землі", у зв`язку з чим позовна вимога про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі в редакції, викладеній у позовній заяві, судом визнана необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Водночас суд зазначив, що оскільки позовна вимога про зобов`язання Менської міської ради внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про продовження права оренди позивачем спірних земельних ділянок є похідною від вимоги про визнання укладеною додаткової угоди, підстави для задоволення якої відсутні, то і в задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити.

2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2024 рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2023 скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний господарський суд виходив із того, що позивач є орендарем, який належним чином виконував свої обов`язки за договором оренди, оскільки у постанові від 11.07.2023 у справі № 927/987/22 Північним апеляційним господарським судом встановлено, що заборгованість позивача з орендної плати виникла у зв`язку з активними бойовими діями на територіях, на яких знаходяться орендовані земельні ділянки, арештом коштів позивача, що не може вважатися неналежним виконанням договору при вирішенні питання продовження чи поновлення договору оренди. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач, реалізуючи своє переважне право на поновлення договору оренди землі, звернувся до відповідача у строк, передбачений статтею 33 Закону України "Про оренду землі" та умовами договору, з листом від 21.11.2022 № 24 щодо поновлення договору оренди та додав до вказаного листа проєкт додаткової угоди. Проте оскільки відповідачем рішення про поновлення або відмову у поновленні договору оренди не прийнято, то у цьому випадку наявні визначені у частині 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" підстави для поновлення спірного договору оренди землі.

2.4. Згідно з постановою Верховного Суду від 06.11.2024 касаційну скаргу Менської міської ради задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2024 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції визнав помилковим застосування апеляційним господарським судом до спірних правовідносин положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладення спірного договору оренди землі (тобто станом на 18.05.2011) та констатував, що до спірних правовідносин належить застосовувати положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент звернення із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди.

Суд касаційної інстанції зазначив, що обов`язковою умовою для реалізації передбаченого статтею 33 Закону України "Про оренду землі" переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк, у тому числі в судовому порядку, є належне виконання орендарем умов договору оренди землі, тобто добросовісність орендаря.

Верховний Суд частково погодився з позицією апеляційного господарського суду стосовно того, що надані позивачем докази підтверджують неможливість своєчасної сплати орендної плати за січень та лютий 2022 року у зв`язку з активними бойовими діями, що велись безпосередньо в місці здійснення господарської діяльності позивача, а тому такі дії орендаря не можуть вважатися як неналежне виконання умов договору при вирішенні питання продовження та поновлення дії договору оренди. Проте поза увагою апеляційного господарського суду, як зазначив Верховний Суд, залишились встановлені судом першої інстанції обставини того, що згідно зі звітом про рух коштів на рахунках відповідача з 01.01.2023 по 28.09.2023 щодо платника ПАТ "Корпорація "Інтерагросистема", що доданий до листа фінансового управління Менської міської ради від 28.09.2023 № 140, орендна плата за користування земельною ділянкою від позивача до бюджету громади в зазначений період не надходила. Також апеляційний господарський суд не надавав належної оцінки доводам відповідача про те, що у зазначений період часу та протягом всього 2023 року на території Менської громади, на якій знаходяться орендовані земельні ділянки, активні бойові дії не велись і жодних перешкод у здійсненні господарської діяльності на орендованих землях для ПАТ "Корпорація "Інтерагросистема" не було; водночас накладення арешту на рахунки позивача в межах виконавчого провадження не є підставою ні для припинення виконання останнім грошових зобов`язань з оплати орендної плати за договором оренди, ні для зміни строків їх виконання, ні для звільнення від їх виконання. Поза тим, Верховний Суд акцентував також на тому, що, задовольняючи позовні вимоги, апеляційний господарський суд не надав належної оцінки змісту запропонованої позивачем додаткової угоди про внесення змін до умов договору оренди в частині строку його дії - на 22 роки в контексті частини 4 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент звернення позивача із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди).

2.5. За результатом нового апеляційного розгляду справи, постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2023 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, виходив, зокрема із того, що положенням статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на 21.11.2022, тобто на час звернення позивача до відповідача з вимогою щодо укладення додаткової угоди до договору про поновлення його на новий строк) встановлено, що переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин має орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі. Однак, обставини, встановлені судами у господарських справах № 927/1128/21, № 927/987/22, свідчать, що відповідач протягом дії договору недобросовісно виконував свої зобов`язання за ним, зокрема укладені між позивачем і СТОВ "ОЛТАС-льон" договір № 30/11/2017 про обмін земельними ділянками, між позивачем і ТОВ "ІСТ АГРО СЕРВІС" договір № 30/1-СД/20 про спільну діяльність є прихованими договорами суборенди, чого договором оренди не передбачено; згідно з листом ГУ ДПС у Чернігівській області від 24.11.2021 № 4760/5/25-01-04-01-05 станом на 22.11.2021 за товариством обліковується податковий борг зі сплати орендної плати у сумі 341 875,44 грн, термін виникнення боргу 30.08.2021; товариство мало заборгованість в розмірі 213 383,94 грн заборгованості з оренди спірних земельних ділянок у період із 01.01.2022 по 01.03.2022. Зі звіту про рух коштів на рахунках відповідача за період із 01.01.2023 по 28.09.2023 вбачається, що орендну плату за січень-лютий 2022 року позивач сплатив лише 05 та 06.09.2023, а доказів сплати орендної плати за період із 01.01.2023 по 18.05.2023 матеріали справи не містять. Поза тим, апеляційний господарський суд також зазначив, що зміст запропонованої позивачем додаткової угоди свідчить, що позивач просить викласти у новій редакції пункт 8 договору, однак це суперечить приписам частини 4 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент звернення позивача із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди), згідно з якою при укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін, а матеріали справи не містять доказів надання відповідачем відповідної згоди.

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2023 і постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 у цій справі, ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовної практики щодо застосування статті 33, абзаців 3 та 4 Розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" та статті 1261 Земельного кодексу України стосовно поновлення договорів оренди землі, укладених до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству".

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на положення пунктів 1, 2, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України; вважає, що існують підстави для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, оскільки у цій постанові Верховний Суд здійснив інакше трактування абзацу 4 розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі". За доводами скаржника, постанова Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, висновки якої були враховані судом апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, не відповідає засадам верховенства права, а її прийняття, створило виключну правову проблему щодо застосування статті 33, абзаців 3 та 4 Розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" та статті 1261 Земельного кодексу України. Скаржник посилається на те, що наразі відсутній висновок Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах, тому він просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиної правозастосовної практики щодо застосування статті 33, абзаців 3 та 4 Розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" та статті 1261 Земельного кодексу України стосовно поновлення договорів оренди землі, укладених до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству".

Водночас скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи дійшли помилкового висновку про недобросовісність позивача, що не відповідає доказам, наявним у матеріалах справи. Крім того, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не прийняв до уваги докази сплати позивачем орендної плати у 2024 році в порушення статті 269 Господарського процесуального кодексу України; помилково визнав такими, що мають преюдиційне значення висновки Північного апеляційного господарського суду, викладені у постанові від 27.10.2022 у справі № 927/1128/21; на порушення частини 4 статті 75, 77 та статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд фактично встановив обставини, що мають суттєве значення для справи, на підставі недопустимих доказів, що призвело до прийняття неправильного рішення у справі. Поза тим, скаржник наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.

3.2. Від Менської міської ради надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому рада просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані. Також від ради надійшли пояснення у справі.

3.3. Від ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги.

4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Як свідчать матеріали справи та це установили суди попередніх інстанцій, 08.01.2011 між Менською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ЗАТ "Корпорація "Інтерагросистема" (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення на підставі розпорядження Менської районної державної адміністрації від 04.01.2011 № 1, кадастрові номери :02:000:0294, :04:000:0025, загальною площею 358,6604 га, розташовані на території Жовтневої сільської ради, за межами населеного пункту.

У пункті 8 договору передбачено, що договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Менському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 18.05.2011 за №00642.

Реєстрація права оренди земельної ділянки, загальною площею 147,4604 га у Чернігівській обл., Менський р-н, сільрада Жовтнева, кадастровий номер :04:000:0025, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була здійснена 19.08.2015, про що свідчить інформація із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 19.08.2015 № 42489890 (номер запису 10853463).

Реєстрація права оренди земельної ділянки, загальною площею 211,2000 га у Чернігівській обл., Менський р-н, сільрада Жовтнева, кадастровий номер :02:000:0294, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, була здійснена 19.08.2015, про що свідчить інформація із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 19.08.2015 № 42498832 (номер запису 10855434).

Додатковою угодою від 19.08.2015 сторони внесли зміни до пункту 5 договору щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки та до пункту 9 щодо розміру орендної плати.

Додатковою угодою від 01.07.2020 сторони внесли зміни до пункту 5 договору щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, до пункту 9 щодо розміру орендної плати, до пункту 17 щодо збереження стану об`єкта оренди, а також до пункту 8 договору.

Зокрема, згідно з пунктом 8 договору (в редакції додаткової угоди від 01.07.2020) договір укладено на 11 років. Після закінчення строку дії договору орендар, за умови належного виконання обов`язків, відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України має переважне право на його поновлення на новий строк. У цьому разі орендар зобов`язаний письмово (листом-повідомленням) повідомити орендодавця про намір продовжити його дію не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору.

Згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційні довідки 273652841, 273653763, сформовані 07.09.2021), за ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" зареєстровано речове право - право оренди земельної ділянки, кадастровий номер :04:000:0025, площею 147,4606 га, та право оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0294, площею 211,2 га, на підставі договору оренди землі від 18.05.2011 № 00642, строк оренди 11 років, із правом його пролонгації.

Згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 29-ОТГ Менській міській раді передано у комунальну власність Менської територіальної громади земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальної площею 2572,0518 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Менської територіальної громади Менського району Чернігівської області.

Серед переданих Менській міській раді земельних ділянок були також передані земельні ділянки, кадастрові номери :02:000:0294, :04:000:0025 (пункти 84, 85 додатку до акта приймання-передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 09.12.2020).

На підставі вказаних наказу та акта 25.02.2021 було проведено державну реєстрацію права власності територіальної громади Менської міської ради зазначених земельних ділянок, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав.

Отже, орендодавець за договором змінився на Менську міську раду.

До закінчення строку дії договору позивач листом від 21.11.2022 № 24 звернувся до Менської міської ради щодо поновлення договору оренди в порядку частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції Закону від 12.03.2011, чинній на час укладення договору) на той самий строк і на тих самих умовах, до листа позивачем додано проєкт додаткової угоди.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що він є відповіддю на лист міської ради від 04.11.2022 № 04-18/1946 "Про повернення земельних ділянок" і товариство, заперечуючи проти їх повернення, вказує, що користується земельними ділянками на підставі договору від 08.01.2011, який є чинним, сторонами не розривався, в іншому порядку не припинявся, тому відсутні підстави для повернення земельних ділянок.

Позивач стверджує, що ним дотримано порядок, передбачений статтею 33 Закону України "Про оренду землі" для укладення договору оренди на новий строк, проте відповідач, не висунувши заперечень проти цього, ухиляється від прийняття рішення стосовно поновлення договору оренди земельних ділянок на новий строк, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

4.3. Предметом цього спору є вимоги про визнання укладеною додаткової угоди до спірного договору в редакції, наведеній у позовній заяві, та зобов`язання відповідача як суб`єкта державної реєстрації внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про продовження права оренди позивачем земельних ділянок.

4.4. Рішенням місцевого господарського суду у задоволенні позову відмовлено.

4.5. Переглядаючи справу в апеляційному порядку за результатами її нового апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, залишивши без змін судове рішення.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначає Закон України "Про оренду землі".

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (статті 1, 2 Закону України "Про оренду землі").

Земельний кодекс України визначає основні засади регулювання земельних відносин, зокрема, порядок передачі земельних ділянок в оренду (стаття 124). Проте саме Закон України "Про оренду землі" врегульовано відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами у зв`язку з передачею її в користування та володіння, у тому числі конкретизовано та деталізовано особливості та порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови, основні права та обов`язки його сторін, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору.

Стаття 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній до 16.07.2020) мала назву "Поновлення договору оренди землі" та передбачала, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина 1 цієї статті).

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" було визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі, за якої завершення процедури поновлення договору полягало в укладенні додаткової угоди (за згодою сторін чи за судовим рішенням).

При цьому частиною 6 вказаної статті було передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з положеннями статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Разом із тим за змістом статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16.01.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" від 05.12.2019 № 340-ІХ (а відповідні положення пункту 8, з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень - із 16.07.2020), яким стаття 33 Закону України "Про оренду землі", що регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції, та стосується лише переважного права орендаря (частини 1- 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі"). Поновлення ж договору (частина 6 попередньої редакції статті 33 Закону України "Про оренду землі") тепер регулюється статте 1261 Земельного кодексу України.

Розділ IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнений абзацами 3 і 4 такого змісту:

"Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 1261 Земельного кодексу України.

Правила, визначені статтею 1261 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".

Згідно з частиною 2 статті 1261 Земельного кодексу України якщо договір містить умову про його поновлення після закінчення строку, на який його укладено, цей договір поновлюється на такий самий строк і на таких самих умовах. Поновленням договору вважається поновлення договору без вчинення сторонами договору письмового правочину про його поновлення в разі відсутності заяви однієї із сторін про виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про поновлення договору. Вчинення інших дій сторонами договору для його поновлення не вимагається.

Також відповідно до частини 1 статті 1261 Земельного кодексу України умова щодо поновлення договору не може встановлюватися в договорі оренди землі, договорі про встановлення земельного сервітуту, договорах про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови щодо земельних ділянок державної та комунальної власності, крім випадків, якщо на таких земельних ділянках розташовані будівлі або споруди, що перебувають у власності користувача або набувача права користування земельною ділянкою.

Набрання чинності відповідними законодавчими змінами означає, що вимога про укладення додаткового договору (угоди) в порядку поновлення договору не є належною, адже стаття 1261 Земельного кодексу України передбачає для процедури поновлення інший механізм, за якого правочин щодо поновлення не укладається взагалі (натомість договір вважається поновленим, якщо жодна із сторін не заявила до реєстру про виключення відомостей про поновлення).

Разом із тим, як вже зазначалося, умова про поновлення договору взагалі не може встановлюватися в договорі оренди землі щодо земельних ділянок державної та комунальної власності, крім випадків, визначених частиною 1 статті 1261 Земельного кодексу України. Тобто поновлення договорів оренди земель державної та комунальної власності в процедурі, зазначеній в статті 1261 Земельного кодексу України, за загальним правилом заборонено.

Отже, зміст поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абзаці 4 Розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" базується саме на положеннях статті 1261 Земельного кодексу України, що пов`язує можливість поновлення існуючого договору з наявністю у цьому договорі обов`язкової умови про його поновлення. У разі наявності такої умови договір поновлюється на такий самий строк і на таких саме умовах.

Натомість укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), яке передбачене частиною 1 статті 33 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 05.12.2019 № 340-IX, базується на встановленому законом переважному праві добросовісного орендаря та надає сторонам при застосуванні цієї процедури можливість змінювати істотні умови договору.

Тому поняття "поновлення договору оренди", про яке йдеться у абзаці 4 Розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" та поняття "поновлення договору оренди", яке містилось у Законі України "Про оренду землі" у попередній редакції, є змістовно різними.

Відповідно до правовідносин щодо процедури укладення договору оренди землі на новий строк в порядку реалізації переважного права орендаря на укладення договору оренди на новий строк шляхом судового розгляду такої вимоги не є застосовними положення абзацу 4 Розділу "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі". Натомість за загальним правилом дії законів у часі застосуванню підлягає стаття 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент звернення з такою вимогою, адже вказівки про інше положення законодавства не містять. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 у спорі, що виник з договору оренди землі стосовно продовження орендних правовідносин.

4.6. Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у постанові від 06.11.2024, зокрема, акцентував на помилковості висновку апеляційного господарського суду про необхідність застосовування до спірних правовідносин приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладання спірного договору оренди землі (тобто станом на 18.05.2011), оскільки до спірних правовідносин належить застосовувати приписи статті 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент звернення із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди.

За результатами нового апеляційного розгляду цієї справи, суд апеляційної інстанції установив, що на час виникнення спірних правовідносин з укладення договору оренди землі на новий строк та звернення позивача з позовом до суду, діяла нова редакція статті 33 Закону України "Про оренду землі", а отже, до спірних правовідносин у цій справі підлягають застосуванню положення статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент звернення позивача із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди). Доводи касаційної скарги у цій частині зазначеного не спростовують та ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником положень вказаної норми права, тому відхиляються за необґрунтованістю.

За змістом частин 1- 5 статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у вказаній редакції, чинній як на момент звернення позивача із вимогою про визнання укладеною додаткової угоди, так і з позовом у цій справі), після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом одного місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проєкт договору.

При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проєктом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У розумінні положень наведеної норми орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має законодавчо передбачене переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин, а також право укласти договір оренди на новий строк.

Орендар, що належно діяв, не може бути позбавлений можливості реалізації свого права на продовження орендних відносин, передбаченого законом, у тому числі через судовий захист (постанови Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, від 20.03.2024 у справі № 910/4561/22).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

4.7. Дослідивши обставини та наявні у справі докази, надавши оцінку діям сторін у спірних земельних правовідносинах щодо продовження договору оренди та виконавши обов`язкові вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.11.2024, апеляційний господарський суд установив обставини неналежного та недобросовісного виконання орендарем умов спірного договору оренди землі. Так, як з`ясував суд апеляційної інстанції, господарськими судами у справі № 927/1128/21 (постанова Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2022 набрала законної сили) та у справі № 927/987/22 (постанова Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 набрала законної сили), встановлено, що ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" упродовж дії договору оренди землі від 08.01.2011 (про укладення якого на новий строк заявлено позов у цій справі, що переглядається) недобросовісно виконувало зобов`язання за договором, зокрема, укладені між ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" і СТОВ "ОЛТАС-льон" договір № 30/11/2017 про обмін земельними ділянками, та між ПрАТ "Корпорація "Інтерагросистема" і ТОВ "ІСТ АГРО СЕРВІС" договір № 30/1-СД/20 про спільну діяльність є прихованими договорами суборенди, чого договором оренди не передбачено; згідно з листом ГУ ДПС у Чернігівській області від 24.11.2021 № 4760/5/25-01-04-01-05 станом на 22.11.2021 за товариством обліковується податковий борг зі сплати орендної плати у сумі 341 875,44 грн, термін виникнення боргу 30.08.2021; товариство мало заборгованість в розмірі 213 383,94 грн заборгованості з оренди спірних земельних ділянок у період із 01.01.2022 по 01.03.2022.

Також, як установив суд апеляційної інстанції, зі звіту про рух коштів на рахунках відповідача за період із 01.01.2023 по 28.09.2023 вбачається, що орендну плату за січень-лютий 2022 року орендар сплатив лише 05.09.2023 та 06.09.2023, а доказів сплати орендної плати за період із 01.01.2023 по 18.05.2023 у матеріалах справи немає.

Такі дії орендаря, за висновками суду, не можуть вважатися як належне виконання умов договору при вирішенні питання продовження та поновлення дії договору оренди.

Отже, встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про неналежне виконання орендарем обов`язків за спірним договором оренди землі відповідно до вимог статті 33 Закону України "Про оренду землі", тоді як законодавчо передбачено, що право на продовження орендних правовідносин має тільки той орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі.

4.8. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

4.9. Як уже зазначалося, на обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилався на положення пунктів 1, 2, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на положення пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Згідно з абзацом 3 пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Верховний Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень є обґрунтована необхідність відступлення від висновку саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі № 260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 45)).

Таким чином, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Однак, наявності зазначених умов (зокрема неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту), скаржником не доведено і Судом не встановлено, тому правових підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, у наведеному випадку немає; відповідні доводи не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, вміщеної в такій постанові. Зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника із висновками судів, покладеними в основу судових рішень про відмову у позові, та ґрунтується як на власному суб`єктивному тлумаченні ним норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, так і на власних запереченнях скаржником правових висновків Верховного Суду, які (висновки) викладені у вказаній ним постанові.

4.10. Разом із тим, колегія суддів відхиляє клопотання скаржника про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Відповідно до частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Отже, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі № 610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі № 640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі № 757/50105/19, від 22.04.2021 у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.

Подане клопотання не містить належного обґрунтування існування правової проблеми у цій справі саме у правозастосуванні відповідних норм права; воно не обґрунтоване відсутністю сталої судової практики у відповідному питанні та наявністю виключної правової проблеми з врахуванням кількісного та якісного критеріїв, тому правових підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у наведеному випадку немає.

4.11. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції не бере до уваги взаємосуперечливі посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, зважаючи на його ж доводи стосовно необхідності та наявності підстав для відступлення від висновку, викладеного у цій постанові. До того ж висновки, вміщені в означеній постанові були враховані апеляційним господарським судом на виконання обов`язкових вказівок Верховного Суду, викладених у постанові у цій справі, згідно з якою справа була направлена на новий апеляційний розгляд.

4.12. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Проте скаржник належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Як уже зазначалося, підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1,2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (на які посилався скаржник) не знайшли підтвердження.

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.13. Щодо посилання скаржника на те, що обставини, що мають суттєве значення, встановлені судами на підставі недопустимих доказів, то колегія суддів їх теж відхиляє.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Колегія суддів зазначає, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору вірогідності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Разом із тим за приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.

Однак доводи скаржника про ухвалення постанови у справі на підставі недопустимих доказів не можна визнати обґрунтовано та нормативно аргументованими. Скаржник ототожнює преюдиційність обставин, встановлених у іншій господарській справі (частина 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України (підстави звільнення від доказування) з поняттям недопустимі докази (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України (допустимість доказів). Як свідчить зміст постанови у справі, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний господарський суд виходив не лише виключно з обставин, встановлених судами у справах № 927/1128/21, № 927/987/22, а й з дослідження та оцінки наявних у справі, що розглядається, доказів, за результатом оцінки яких і були встановлені судом обставини, які мають значення для вирішення цієї справи, та прийняте судове рішення про відмову в позові.

Доводи скаржника зводяться передусім до намагань здійснити переоцінку наявних у справі доказів, тоді як згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Наведене у сукупності свідчить про непідтвердження визначених скаржником підстав касаційного оскарження.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. За змістом частини 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України).

5.3. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

5.4. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржені у справі рішення та постанова підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Корпорація "Інтерагросистема" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 і рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2023 у справі № 927/1237/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак