ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Справа № 906/1007/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2025 у справі № 906/1007/24 (суддя Лозинська І.В., повний текст рішення складено 20.02.2025)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1"

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_3

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2) звернулося до Господарського суду Житомирської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_1) про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_4 пені та ІНФОРМАЦІЯ_5 штрафу.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням зобов`язань за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони № НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 14.02.2025 позов задоволено.

Суд першої інстанції, за результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, із наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому посилаючи на ч. 3 ст. 551 ЦК України та виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на обставини, на які посилається відповідач у поданому клопотанні про зменшення розміру неустойки, суд першої інстанції не вбачав підстав для зменшення її розміру на 75 %, з огляду на те, що відповідач уклав з позивачем державний контракт, не маючи товару у наявності та за відсутності укладених відповідних договорів на постачання товару.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2025 у справі №906/1007/24, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким позов задоволити частково; відмовити у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача ІНФОРМАЦІЯ_5 штрафу, та стягнути ІНФОРМАЦІЯ_7 пені, зменшивши розмір неустойки на 75 %.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- відповідач звертає увагу на неправильний розрахунок суми штрафу за порушення умов контракту. Порушення строку виконання зобов`язання відповідачем у 30 днів не може бути підставою для нарахування штрафу у розмірі 7 %, що становить ІНФОРМАЦІЯ_5, за прострочення у 30 днів та є незаконним зі сторони позивача. Виходячи із цього, вимога позивача про стягнення із відповідача штрафу у розмірі 7 % не підлягає задоволенню;

- відповідач звертає увагу суду на складні логістичні маршрути, ускладнений процес постачання, а також те, що з квітня 2024 офіційний імпорт даного товару до України заборонено;

- відповідач також посилається, в тому числі, на перешкоджання його господарській діяльності з боку податкових, правоохоронних та митних органів, та на судові справи щодо оскарження дій таких органів, а також на правовідносини, які виникли між ним та його контрагентами;

- судом першої інстанції не було враховано фактичні обставини виконання державного контракту, зокрема скрутне матеріальне становище, яке виникло у зв`язку із специфікою поставки товару, особливістю укладення контракту з позивачем за відсутності авансування, фінансовими складнощами відповідача, а також фактичне виконання укладеного контракту. При цьому судом також не прийнято до уваги, що відповідач в повному обсязі поставив товар з незначним простроченням строків за державним контрактом, що свідчить про високий ступінь виконання зобов`язання, а також те, що відповідач не ухиляється від виконання свого обов`язку за контрактом. До того ж, судом не враховане добровільне виконання відповідачем вимоги претензії на суму ІНФОРМАЦІЯ_12, що свідчить про спрямованість дій на добровільне усунення негативних наслідків прострочення виконання зобов`язань;

- наявні об`єктивні підстави для застосування судом дискреційний повноважень при вирішення питання про зменшення розміру пені, нарахованої за наслідками несвоєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за державним контрактом із позивачем, адже стягнення з відповідача пені та штрафу у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В.

Листом від 13.03.2025 з Господарського суду Житомирської області витребувано матеріали справи.

25.03.2025 матеріали справи надійшли до суду.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2025 у справі № 906/1007/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 14.05.2025 о 14:30 год.

ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає наступне:

- прострочення поставки товару за контрактом на 31-й день є простроченням "понад тридцять днів" в розумінні п. 7.2 контракту, що безумовно тягне за собою застосування штрафу в розмірі 7 % вартості товару. Поміж іншим, аналіз контракту в цілому свідчить про намір замовника та виконавця встановити підвищену відповідальність за тривалі порушення строків поставки, що цілком логічно з огляду на важливість своєчасності поставок товарів для потреб безпеки і оборони. Таким чином, рішення суду першої інстанції про стягнення штрафу у розмірі 7% вартості товару за прострочення поставки на 31 день є абсолютно правомірним, обґрунтованим та таким, що відповідає як буквальному змісту контракту, так і загальним принципам господарського та цивільного права;

- доводи відповідача не можуть слугувати підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки станом на момент укладення контракту відповідачу було достеменно відомо про обставини, на які він посилається, а тому він мав врахувати ймовірне настання таких обставин при укладенні контракту, в тому числі за умов поставки товару з іноземної держави;

- враховуючи номенклатуру товару, яка є предметом державних контрактів на поставку товарів оборонного призначення, суди, на переконання позивача, не повинні зменшувати штрафні санкції, оскільки таке зменшення може негативно вплинути, насамперед, на обороноздатність країни та національну безпеку в цілому. Відсутність доказів, які б підтверджували надмірність штрафних санкцій або фінансову неспроможність відповідача, а також суспільна значущість своєчасного виконання державних контрактів на поставку оборонної продукції виключають підстави для зменшення штрафних санкцій.

ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслало до суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності його повноважного представника.

Представники сторін в судове засідання 14.05.2025 не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, беручи до уваги клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, ІНФОРМАЦІЯ_6 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" (виконавець, відповідач) було укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони НОМЕР_2 (далі - контракт), за умовами п. 1.1 якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони (далі - товар), найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та в специфікації товарів (додаток №1 до контракту) (далі - специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом. Комплектність товару наведено в додатку №2 до контракту (а. с. 8-16 на звороті).

Відповідно до п. 1.5 контракту виконавець гарантує, що товар, який є предметом цього контракту, на момент його передачі замовнику та підписання сторонами акту приймання-передачі товару за контрактом згідно з п. 2.6 цього контракту, серед іншого, є новим (таким, що не був в експлуатації) та належить йому на праві власності.

Вартість товару за цим контрактом на момент його підписання зафіксована сторонами в специфікації на підставі комерційної пропозиції виконався (п. 2.1 контракту).

Згідно з п. 2.2 контракту загальна вартість (ціна) товару становить ІНФОРМАЦІЯ_8.

Сторони дійшли спільної згоди, що оплата за поставлений виконавцем товар здійснюється замовником виключно з дати виникнення бюджетних зобов`язань у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань та фактичного надходження коштів Державного бюджету на рахунок замовника (п. 2.5 контракту).

Згідно з п. 2.6 контракту оплата замовником поставленого товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця по факту поставки товару впродовж 15 банківських днів шляхом подання платіжної інструкції до ДКСУ, у разі відсутності відповідного бюджетного фінансування - протягом 5 банківських днів з дати його надходження. Оплата здійснюється на підставі належним чином оформленого виконавцем рахунку на оплату, до якого додаються підписаний сторонами акт приймання-передачі товару за контрактом, видаткова накладна, сертифікат якості (відповідності) товару (партії товару) з обов`язковим зазначенням дати виготовлення товару та сертифікат (декларація) походження товару (за умови наявності (надходження) бюджетних асигнувань (коштів) на рахунок замовника.

Відповідно до п. 3.2 контракту товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020. Точне місце поставки буде повідомлено замовником виконавцю не менше ніж за 3 робочих дні до планової дати поставки.

Сторони погодили, що товар може поставлятися партіями. Розмір кожної партії виконавець погоджує завчасно із замовником до початку відвантаження.

Згідно з п. 3.4 контракту датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару за контрактом.

Умовами п. 4.1 контракту передбачено, що виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеному в специфікації.

Пунктом 7.2 контракту визначено, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (пп.1).

Згідно з п. 7.7 контракту сторона не несе відповідальності за порушення контракту, якщо воно сталося не з її вини (умислу чи необережності). Сторона не несе відповідальності за порушення контракту, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього контракту.

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим контрактом, якщо це невиконання або неналежне виконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) (п. 7.8 контракту).

Контракт набирає чинності з дати підписання додаткової угоди про взяття бюджетних зобов`язань та діє до 31.12.2024, а в частині виконання гарантійних зобов`язань - до повного виконання (п. 11.1 контракту).

У специфікації товару до державного контракту (додаток № 1) сторони погодили найменування товару, у кількості ІНФОРМАЦІЯ_9, ціну за одиницю товару, загальну вартість товару в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_10 та строк поставки до 30.06.2024 (а. с. 17).

У додатку № 2 до контракту сторони визначили комплектність товару, а додатком № 3 погодили зразок акту приймання-передачі (а. с. 17 на звороті - 18).

Додатковою угодою № 1 від 24.05.2024 сторони внесли зміни до контракту, виклавши в новій редакції п. 2.2, сума контракту залишилась незмінною ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 18 на звороті).

У зв`язку з не поставкою виконавцем товару у встановлений у договорі термін, замовник направив відповідачу претензію від ІНФОРМАЦІЯ_17 вих. № НОМЕР_9 з вимогою щодо добровільної сплати пені в сумі ІНФОРМАЦІЯ_12 на розрахунковий рахунок підприємства та належного виконання умов державного контракту (а. с. 22, 23).

31.07.2024 між сторонами підписано видаткову накладну № НОМЕР_10 та акт приймання-передачі товару за державним контрактом № 1, з яких вбачається, що товар прийнято замовником у кількості ІНФОРМАЦІЯ_9 на суму ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 21 на звороті, 88 на звороті).

Відповідно до копії платіжної інструкції № НОМЕР_4 від 02.08.2024 позивач здійснив оплату поставленого товару (а. с. 27).

У претензії від 09.09.2024 вих. НОМЕР_3 позивач вимагав від відповідача сплатити ІНФОРМАЦІЯ_11 пені та ІНФОРМАЦІЯ_5 штрафу у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо поставки товару в обумовлений договором строк (а. с. 24, 25).

У відповіді на вищезазначену претензію відповідачем зазначено про відсутність підстав для нарахування штрафу, оскільки прострочення у даному випадку тривало 30 днів, а не понад 30 день як передбачено договором.

У матеріалах справи наявна копія платіжної інструкції № НОМЕР_5 від 28.08.2024, що підтверджує сплату виконавцем пені замовнику у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_12 (а. с. 26 на звороті).

Предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення із відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 пені та ІНФОРМАЦІЯ_5 штрафу у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за контрактом № НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6.

Надаючи правову оцінку обставинам у справі колегія суддів зазначає, що за договором поставки продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним або домашнім використанням, а покупець - прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

В силу ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)

З наведених вище положень законодавства слідує, що встановлення неустойки (штрафу, пені) віднесено до умов договору, які сторони, в межах встановлених законодавством, визначають на власний розсуд при укладенні договору.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. Зокрема, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується, зокрема, за рахунок Державного бюджету України, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Колегія суддів встановила, що у специфікації товарів, яка є додатком 1 до контракту, сторони погодили, що строк поставки товару - 30.06.2024 (а. с. 17).

В той же час, як слідує із матеріалів справи поставка товару за контрактом була здійснена 31.07.2024, що вбачається із підписаних між сторонами видаткової накладної № НОМЕР_10 та акту приймання-передачі товару за державним контрактом № 1 (а. с. 21 на звороті, а. с. 88 на звороті).

Так, пунктом 7.2 контракту сторони погодили, що у разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (пп.1).

Із матеріалів справи слідує, що згідно із розрахунку (а. с. 4 на звороті, 5), позивач нарахував ІНФОРМАЦІЯ_11 пені за період з ІНФОРМАЦІЯ_13 та 7 % штрафу в сумі ІНФОРМАЦІЯ_5.

В той же час, позивач заявив до стягнення із відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 пені, так як пеня в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_12 була сплачена відповідачем, що підтверджується копією платіжної інструкції НОМЕР_6 від 28.08.2024 (а. с. 26 на звороті).

Апеляційний господарський суд, здійснивши перевірку наведених позивачем розрахунків пені та штрафу, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вони є арифметично правильними, обґрунтованими та виконаним у відповідності до приписів чинного законодавства та умов контракту.

Відповідач у поданій апеляційній скарзі посилається на відсутність підстав для нарахування штрафу у зв`язку із порушенням строку поставки товару, оскільки строк прострочення становить 30 днів (01.07.2024 - 30.07.2024), а п. 7.2 контракту передбачено нарахування 7 % штрафу за прострочення поставки понад 30 днів.

Однак, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги вказані доводи, виходячи з аналізу визначень понять "пеня" та "штраф", викладених у ст. 549 ЦК України. Так, відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №927/1091/17, від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18 пеня може бути нарахована за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, тому день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення саме пені.

Натомість з огляду на положення п. 7.2 контракту в частині умов нарахування штрафу та фактичні обставини справи, поставка товару була здійснена на 31-й день прострочення виконання зобов`язання, тому наявні підстави для нарахування штрафу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача ІНФОРМАЦІЯ_4 пені та ІНФОРМАЦІЯ_5 штрафу у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за контрактом № НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_6.

Щодо клопотання відповідача щодо зменшення розміру неустойки на 75 % (а. с. 139 - 145), то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеного у постанові від 29.06.2022 у справі 3477/874/19, за змістом ч. 1 ст. 614 ЦК України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема, для запобігання шкоди. Таким чином, відсутність вини у невиконанні зобов`язання чи у простроченні виконання доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом ст. ст. 614, 617 ЦК України вина особи, яка порушила зобов`язання презюмується. Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/1895/20, від 18.10.2022 у справі № 922/3174/21.

Одним із принципів господарського судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 13 ГПК України, який передбачає у частині другій вказаної статті обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд сприяє учасникам процесу в реалізації ними прав, запобігає зловживанню правами та вживає заходи для виконання ними їхніх обов`язків (п. 4, 5 ч. 5 ст. 13 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (така правова позиція наведена в постанові ВПВС від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

Велика Палата Верховного Суду висновує, що звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник, зокрема, щодо вчинення боржником дій, які мають наслідком припинення зобов`язання, у випадку, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Окрім того суд апеляційної інстанції також акцентує увагу на тому, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Поміж тим апеляційний господарський суд наголошує, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях щодо конкретних фактів, що мали місце в дійсності і поясненнях однієї зі сторін. Наведені мотиви суд кладе в основу висновку про те, що Відповідач зобов`язаний був довести належними та допустимими доказами всі ті обставини, на які він посилався як на підставу звільнення від відповідальності чи зменшення розміру такої відповідальності за порушення зобов`язання з поставки товару.

Також суд звертає увагу на те, що згідно п. 1.3 контракту сторони визнають та підтверджують, що укладення контракту здійснюється в умовах воєнного стану, веденого відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні".

Водночас відповідно до п. 1.5 контракту виконавець гарантує, що товар, який є предметом контракту, на момент його передачі замовнику та підписання сторонами акту приймання-передачі товару за контрактом згідно з пунктом 2.6 контракту, є новим (таким, що не був в експлуатації) та належить йому на праві власності.

Згідно з п. 3.2 контракту, товар поставляється виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020. Водночас за умовами DDP (Delivered Duty Paid) в Інкотермс 2020 продавець бере на себе максимальну відповідальність за постачання товарів покупцю. Продавець зобов`язується організувати доставку товарів до місця призначення, зазначеного у контракті.

В той же час, відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18.

Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач в апеляційній скарзі посилається на складні логістичні маршрути, ускладнений процес постачання, а також те, що з квітня 2024 офіційний імпорт даного товару до України заборонено, що і стало підставою для порушення строку його поставки .

В той же час, суд звертає увагу на те, що контракт укладений ІНФОРМАЦІЯ_6, тобто, вже після обставин, на які відповідач посилається, та з метою забезпечення відсічі й стримування збройної агресії російської федерації проти України, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини (громадян України), що відображено у вступній частині (преамбулі) контракту.

Відповідач, як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем державний контракт з метою подальшого використання визначеного у ньому товару Збройними Силами України, усвідомлював, що кінцевою датою строку поставки було 30.06.2024, з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину, з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки, враховуючи ризики та інші об`єктивні чинники.

З огляду на викладене, вищевказані доводи відповідача не можуть слугувати підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки станом на момент укладення контракту відповідачу було достеменно відомо про обставини, на які він посилається, а тому мав врахувати ймовірне настання таких обставин при укладенні контракту, в тому числі за умов поставки товару з іноземної держави.

Відповідач не подав будь-якого доказу вжиття заходів з поставки обумовленого товару в ході судового вирішення спору, тоді як у пункті 7.6 контракту сторони погодили, що застосування штрафних санкцій їх сплата та відшкодування збитків не звільняють сторони від виконання ними зобов`язань за цим контрактом в натурі, крім випадків, прямо передбачених законодавством та цим контрактом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач також посилається, в тому числі, на перешкоджання його господарській діяльності з боку податкових, правоохоронних та митних органів, на судові справи щодо оскарження дій таких органів, а також на правовідносини, які виникли між відповідачем та його контрагентами. Однак такі доводи відповідача не заслуговують на увагу та жодним чином не стосуються предмету розгляду даної справи.

Окрім того, більшість судових справ з контрагентами відповідача, на які він посилається, були ініційовані відповідачем ще до укладення контракту, а отже, на момент укладення контракту відповідач був обізнаний про такі процеси.

Також суд звертає увагу, що згідно з п. 4.1 контракту, виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеному в специфікації. Відповідно до пп. 1 п. 6.4 контракту виконавець зобов`язаний організувати поставку товару та його передачу замовнику в порядку, визначеному контрактом. Згідно умов п. 7.9 контракту не вважаються форс-мажорними обставинами, зокрема, недодержання/порушення своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів тощо.

В той же час, згідно з ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що товари оборонного призначення мають критично важливе значення для національної безпеки та обороноздатності держави. Затримка їх поставки може призводити до невідкладних негативних наслідків. У такій ситуації зменшення штрафних санкцій суперечить публічним інтересам та цілі договірної відповідальності.

Також суд звертає увагу на те, що відповідач уклав з позивачем державний контракт, не маючи товару у наявності та за відсутності укладених відповідних договорів на постачання товару. Так, контрактом від ІНФОРМАЦІЯ_6, укладеним між сторонами, було обумовлено строк поставки товару - 30.06.2024. Разом з тим, відповідач, як вбачається з видаткових накладних НОМЕР_7 та НОМЕР_8 від ІНФОРМАЦІЯ_14, лише 24.06.2024 та ІНФОРМАЦІЯ_14 уклав, відповідно, з ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_15" та ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_16" договори про поставку товару, що є предметом вказаного державного контракту (а. с. 104 - 106).

У постанові Верховного Суду від 09.05.2024 у справі № 923/77/22 зазначено: "реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав".

В постанові Верховного Суду від 21.04.20212 № 552/6997/19 зроблено наступний висновок: "По своїй суті неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно - правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як "забезпечення зобов`язання", "порушення зобов`язання". Водночас зменшення судом неустойки фактично нівелює мету існування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання, що в свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки як на 75 %, так і на будь-який інший розмір, з огляду на що відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.

Отже, із урахуванням встановлених судом обставин, доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також судом звертається увага на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2025 у справі №906/1007/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1" - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду Житомирської області від 14.02.2025 у справі №906/1007/24 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений 19 травня 2025

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.