ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2025 р. Справа№ 910/14994/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025

у справі № 910/14994/24 (суддя Є.В. Павленко)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 634 117,11 грн,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач, Залізниця) про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09.01.2025, 634 117,11 грн, з яких: 576 000,00 грн - основна заборгованість, 57 566,29 грн - інфляційні втрати, 550,82 грн - 0,1 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення умов договору про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ, не здійснив повної та своєчасної оплати поставленого Товариством товару, у зв`язку з чим відповідачу були нараховані 0,1 % річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 у справі №910/14994/24 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» 576 000,00 грн основної заборгованості, 57 566,29 грн інфляційних втрат, 550,82 грн 0,1 % річних та 7 609,41 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача заборгованості з оплати поставленого відповідно до умов договору про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ товару на суму 576 000,00 грн.

Враховуючи прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 0,1% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

06.03.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства надійшло клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 44 388,00 грн.

10.03.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства надійшло клопотання від 07.03.2025 про долучення доказів витрат позивача на професійну правничу допомогу.

11.03.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства надійшла заява від цієї ж дати, у якій останнє просило суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з відповідача 44 388,00 грн витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в зв`язку з розглядом даної справи.

18.03.2025 через систему «Електронний суд» від Залізниці надійшло клопотання від 17.03.2025 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, в якому відповідач вказав, що заявлений розмір витрат, є неспівмірним зі складністю справи, значно завищеним та не відповідає обсягу наданої правничої допомоги. Відповідач вказав, що обґрунтований розмір витрат позивача на оплату правничої допомоги не перевищує 7 000,00 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14994/24 стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» 18 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Частково задовольняючи заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що сума витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 14 388,00 грн є необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено підстави збільшення розміру витрат з 30 000,00 грн, зазначених у попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат, до 44 388,00 грн, які просив стягнути позивач після ухвалення судового рішення, а також з того, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням та додатковим рішенням, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та додаткове рішення та постановити нові, якими у задоволенні позовних вимог та у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, відповідно, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем здійснено усі необхідні дії для проведення розрахунку з позивачем за договором про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ, проте з незалежних від апелянта причин такий розрахунок проведений не був.

Скаржник наголошує на тому, що фінансування послуг, відповідно до умов договору про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ, здійснюється за рахунок державного бюджету, а тому до моменту отримання товару, у апелянта відсутні підстави для подачі до Державної казначейської служби України заявки на оплату послуг.

Апелянт стверджує, що відповідно до п. 9.10 договору про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ, відповідач звільняється від нарахування інфляційних втрат та 0,1% річних, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Висловлюючи незгоду з додатковим рішенням суду, апелянт зазначає, що підготовка до даної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а тому не потребувала значних затрат часу та коштів, зважаючи на те, що судом між тими ж сторонами вже розглядалася справа №910/14996/24, з однаковим переліком документів, поданих на підтвердження позиції у справі, у якій адвокат Тереза Ю.О. представляла інтереси Товариства, а тому визначена судом першої інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн є завищеною та становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу витрат.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14994/24 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

10.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/14994/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 22.05.2025. Товариству з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 02.05.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14994/24.

24.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/14994//24.

01.05.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та додаткове рішення від 20.03.2025 без змін. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у апеляційній інстанції у розмірі 22 194,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на те, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань за договором.

Позивач стверджує, що затримка оплати товару відбулася саме з вини відповідача, оскільки останньому мало бути відомо про те, що з 28.12.2023 платежі Державною казначейською службою України не приймаються через закриття казначейських рахунків.

За твердженнями позивача, розмір витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи обсяг наданих послуг, складає середню ціну на аналогічні послуги по місту Харкову, з огляду на те, що мінімальна заробітна плата на 2025 рік складає 8000,00 грн.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.05.2025 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представник відповідача просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Представник позивача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

22.05.2025 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, за результатами проведення у порядку Закону України «Про публічні закупівлі», закупівлі № UA-2023-11-23-002334-а (лот № 1) 14 грудня 2023 року між Акціонерним товариством «Українська залізниця» (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» (далі - Постачальник) було укладено договір про закупівлю №ПЗ/НХ-231187/НЮ (далі - договір), за умовами якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупцю товар для завершення робіт по проекту «Реконструкція споруд залізниці з електрифікацією дільниці Васильків - Васильків ІІ регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» у Київській області» (Завершення робіт), відповідно до специфікації №1 (Додаток 1), що є невід`ємною частиною цього договору, а Покупець зобов`язується прийняти й оплатити зазначений товар на умовах цього договору (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору, найменування товару - підстанція трансформаторна комплектна.

Кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються у специфікації № 1 (додаток 1) до цього договору. Обсяги закупівлі можуть бути зменшені, враховуючи фактичний обсяг видатків Залізниці. У цьому випадку сторони вносять відповідні зміни до договору шляхом укладання додаткової угоди (пункти 1.3., 1.4. договору).

Відповідно до пункту 1.8. договору, останній виконується в рамках реалізації програм та здійснення заходів для завершення робіт за бюджетною програмою КЕКВ: 3210 - Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям) відповідно до: постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування»; порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для оновлення рухомого складу для перевезення пасажирів, будівництва та реконструкції об`єктів інфраструктури суб`єктів господарювання залізничного транспорту державного сектору економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 № 517.

У пунктах 4.1. та 4.2. договору сторони погодили, що Постачальник здійснює поставку товару на умовах DDP (Delivered Duty Paid - поставка з оплатою мита відповідно до правил «Інкотермс» у редакції 2020 року). У випадку наявності розбіжностей між умовами цього договору та правилами «Інкотермс» у редакції 2020 року, умови цього договору матимуть перевагу.

Поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки Покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару. Строк поставки товару - протягом 15 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки. Місце поставки товару: Київська область, Броварський район, село Шевченкове, або інший підрозділ Покупця, вказаний у рознарядці на поставку товару. Право власності на товар переходить до Покупця з дати поставки товару.

Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акта прийому-передачі товару або видаткової накладної (пункт 4.6. договору).

Пунктами 6.1. та 6.3. договору передбачено, що Покупець оплачує поставлений товар за ціною, вказаною у специфікації № 1 (додаток 1) до договору. Ціна товару включає вартість товару, тари (упаковки), а також інші витрати постачальника, пов`язані з виконанням цієї угоди. Загальні ціна договору становить 576 000,00 грн з ПДВ.

Відповідно до частини 1 статті 23 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) Покупець здійснює фінансування будь-яких витрат, передбачених цим правочином, лише за наявності відповідних бюджетних асигнувань. Усі видатки покупця за цим договором здійснюються виключно за рахунок бюджетних коштів, передбачених у Законі України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» за бюджетною програмою КЕКВ: 3210 - Капітальні трансферти підприємствам (установам, організаціям) (пункти 7.1., 7.2. договору).

Відповідно до п. 7.3. договору, розрахунки за ним проводяться в безготівковій формі за платіжними реквізитами, вказаними в договорі та/або у відповідних рахунках постачальника.

Згідно з пунктом 7.4 договору, розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, зазначений у договорі, на підставі оформленого належним чином акта прийому-передачі товару/видаткової накладної, після отримання Покупцем бюджетних призначень відповідно до статтей 48, 49 БК України, протягом 14-ти робочих днів з моменту підписання актів прийому-передачі товару/видаткової накладної.

Покупець здійснює оплату за кожну партію поставленого товару за умови наявності належним чином оформлених документів на відповідну партію товару, а саме: підписаного Постачальником рахунка-фактури; підписаного сторонами акта приймання-передачі товару або підписаної сторонами видаткової накладної; документів, які підтверджують якість товару, зазначених у пункті 2.2 договору; документів про проведення вхідного контролю поставленого товару (акти про фактичну якість і комплектність продукції з підтвердженням відсутності недоліків поставленого товару), - зареєстрованої податкової накладної у відповідності до вимог законодавства України (п. 7.5 договору).

Відповідно до п. 7.6. договору, датою здійснення оплати за договором вважається дата виконання обслуговуючим банком Покупця його платіжного доручення щодо перерахування відповідної суми на користь Постачальника, що підтверджується відповідною позначкою банку, зазначеною у розрахунковому документі в реквізиті «Дата виконання».

Згідно з п. 7.7. договору, остаточні фінансові взаєморозрахунки сторони здійснюють після підписання акта звірки, який складається і підписується уповноваженими представниками сторін, за умови наявності документів, визначених пунктом 7.5 договору.

Бюджетні зобов`язання за договором виникають у разі наявності та в межах виділених бюджетних асигнувань, передбачених планом використання бюджетних коштів, а оплата здійснюється в межах фактичного надходження бюджетних коштів; у разі затримки бюджетного фінансування не з вини Покупця, оплата за товар здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання Покупцем бюджетного фінансування на рахунок, відкритий у Державній казначейській службі України, а в разі зміни бюджетного фінансування Покупець повідомляє про це Постачальника; факт надходження грошових коштів на рахунок Покупця відкритий у Державній казначейській службі України, є моментом настання строку виконання зобов`язання за договором в розумінні пункту 2 частини першої статті 530 ЦК України, при умові наявності підписаного сторонами акта приймання-передачі товару/видаткової накладної (п. 7.10 договору).

Ненадходження коштів з державного та/або місцевого бюджету на рахунок покупця, відкритий в Державній казначейській службі України, для оплати товарів за договором, а також несвоєчасне їх перерахування органами державного казначейства, сторони визнають обставиною, що має місце не з вини покупця (п. 7.11 договору).

Відповідно до п. 7.12 договору, фінансування послуг здійснюється за рахунок коштів державного бюджету (інших бюджетів), які передбачені на поточний рік відповідно до плану фінансування головного розпорядника коштів.

Згідно з п. 7.13. договору, Покупець має право скоригувати план фінансування протягом поточного року у разі внесення змін в річний план фінансування головним розпорядником коштів в частині уточнення видатків на фінансування товарів, а також із урахуванням наявних у нього коштів згідно з фінансуванням товарів головним розпорядником коштів; одночасно із уточненням річного плану фінансування сторони вносять зміни в умови договору та оформляють ці зміни шляхом укладання додаткових угод.

Сторони згідно з частиною другою статті 625 ЦК України встановили, що розмір відповідальності Покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором становить 0,1% річних від простроченої суми грошових зобов`язань за договором (п. 9.2 договору).

Відповідно до пунктів 16.1., 16.2. договору, останній діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, але не пізніше ніж до 31 грудня 2023 року. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторін від обов`язку виконання у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо поставки й оплати товару.

У специфікації № 1 (додаток 1 до договору) сторони погодили найменування, технічні характеристики, кількість і вартість товару для поставки, а саме: підстанція трансформаторна комплектна КТПО(м)-10/10/0,23-У1 (еквівалент: підстанція трансформаторна комплектна КТПО-10/10/0,23), 2022- 2023 років виготовлення, виробник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерготрансбуд» (Україна), відповідно до ТУ У 27.1-4:2012, у кількості 2 штуки, загальною вартістю 576 000,00 грн з ПДВ (288 000,00 грн з ПДВ за одиницю).

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

19.12.2023 уповноваженими представниками Залізниці підписана заявка-рознарядка № НХП33-04/7337, відповідно до якої Залізниця просила здійснити поставку товару згідно специфікації №1 до договору в повному обсязі; доставку здійснити на адресу: виробничий підрозділ ЕЧК-2 ст. Мотовилівка Київська обл., Фастівський район, с. Борова, вул. Нововокзальна, буд. 5А; приймання продукції буде здійснюватися в присутності представника постачальника з одночасним складанням акта приймання-передачі представниками постачальника і покупця.

З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2023 Товариством поставлено, а Залізницею прийнято обумовлений договором товар, загальною вартістю 576 000,00 грн, що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткової накладної № 47 від 26.12.2023 та акта прийому-передачі товару від 26.12.2023. Вказані видаткова накладна та акт підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками без зауважень Залізниці щодо кількості, комплектності та якості поставленого Товариством товару.

26.12.2023 Товариством виставлено Залізниці рахунок на оплату № 47 на суму 576 000,00 грн, належна копія якого наявна в матеріалах справи.

Крім того, 26.12.2023 на виконання вимог податкового законодавства та умов договору, Товариством складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідну податкову накладну №56, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією контролюючого органу.

Як підставно вказав в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, належне виконання Товариством покладених на нього зобов`язань за договором, підтверджується, зокрема, відсутністю зі сторони Залізниці претензій і повідомлень про порушення постачальником умов зазначеного правочину.

08.08.2024 Товариство засобами поштового зв`язку направило на адресу Залізниці претензію № 1 (ПЗ/НХ-231187/НЮ), у якій просило сплатити 622 007,84 грн заборгованості за договором з урахуванням нарахованих 0,1 % річних та інфляційних втрат, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення, накладною №70 та фіскальним чеком.

Однак, матеріали справи не містять відповіді Залізниці на вищезазначену претензію.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу у розмірі 576 000,00 грн, 0,1% річних у розмірі 550,82 грн та інфляційні втрати у розмірі 57566,29 грн

Оцінюючи подані сторонами докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Зобов`язанням відповідно до частини 1 та 2 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами пункту 7.4. договору, розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, зазначений у договорі, на підставі оформленого належним чином акта прийому-передачі товару/видаткової накладної, після отримання Покупцем бюджетних призначень відповідно до статтей 48, 49 БК України, протягом 14-ти робочих днів з моменту підписання актів прийому-передачі товару/видаткової накладної.

Враховуючи п. 7.4 договору, дату підписання акта та видаткової накладної, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Залізниця мала здійснити оплату отриманого товару до 15.01.2024 включно.

Що стосується умови договору про оплату товару покупцем лише за наявності бюджетних асигнувань, відповідно до статей 48, 49 Бюджетного кодексу України, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 212 ЦК України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Вказівка у договорі на те, що відповідач здійснює оплату після зарахування покупцеві бюджетних коштів відповідно до БК України, не може бути відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України, оскільки відкладальною є та обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, та яка обумовлює настання чи зміну і прав, і обов`язків - для обох сторін правочину. Тобто сторони в момент укладення договору можуть визначити обставину, у випадку настання якої виникне зобов`язання між сторонами, тобто права і обов`язки у обох сторін.

Таким чином, відкладальна обставина повинна мати вірогідний характер, однак сторонам завчасно невідомо, чи матиме місце така обставина; при цьому сторони не можуть впливати на настання такої обставини. Обумовлення сторонами виникнення між ними певного господарсько-правового зобов`язання настанням певної обставини може здійснюватись саме на етапі укладення договору, тобто сторони визначають, що при умові настання погодженої умови між сторонами виникнуть відповідні правовідносини за договором. Однак, настання такої умови впливає на настання прав і обов`язків у обох сторін договору. Водночас, зазначення у договорі про настання обов`язку з оплати товару з виникненням певної відкладальної обставини вже після здійснення поставки товару суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Так, бюджетні кошти в необхідному розмірі можуть взагалі не надійти на рахунок покупця, а отже обов`язок з оплати може ніколи не настати.

Разом із цим, згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Приписами статті 252 ЦК України встановлено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Частиною 1 статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи вищевказані приписи чинного законодавства, положення укладеного між сторонами договору щодо здійснення відповідачем оплати придбаного товару за умови наявності бюджетних асигнувань не є ані визначенням строку/терміну виконання зобов`язання Залізницею (адже це не є подією, яка має неодмінно настати), ані відкладальною обставиною, так як у даному випадку вона стосується лише обов`язків відповідача по оплаті товару, а відповідно до частини 1 статті 212 ЦК України відкладальна обставина має змінювати права та обов`язки обох сторін.

Одночасно, колегією суддів враховано, що Залізницею до відзиву долучено копію направленої Казначейству заявки на оплату товару за договором від 27.12.2023 № 1033097 на загальну суму 576 000,00 грн, разом з інформацією щодо історії зміни статусів документу, з якої вбачається, що вказаний документ був скріплений печаткою відповідача та відправлений до Казначейства лише 28.12.2023 об 11:42:16 год та відхилений останнім 30.12.2023 в 00:38:18 год із приміткою: «Повернення коштів відповідно до статей 3, 23, 57 Бюджетного кодексу України».

Згідно з пунктом 2.6. Положення про організацію бухгалтерського обліку і звітності про виконання державного та місцевих бюджетів в органах Казначейства, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21 жовтня 2013 року № 885, регламент роботи органів Казначейства по завершенню бюджетного періоду та на початку нового бюджетного періоду щороку затверджується наказом організаційно-розпорядчого характеру Казначейства України. Регламентом затверджуються, зокрема, термін (час і дата) прийняття електронних документів клієнтів із системи дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства - Казначейство» до облікових систем АС «Є-Казна» та граничний термін (час і дата) здійснення органами Казначейства оплати (виконання) зареєстрованих платіжних доручень (інструкцій) за видатками/витратами державного/місцевих бюджетів та інших клієнтів.

Відповідно до Регламенту роботи органів Казначейства у період завершення бюджетного 2023 року та початку 2024 року, затвердженого наказом Казначейства від 27 листопада 2023 року № 299, останнім днем проведення платежів клієнтів органів Казначейства визначено 27 грудня 2023 року, зокрема: прийняття електронних документів клієнтів із системи дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства - Казначейство» до облікових систем АС «Є-Казна» здійснюється до 27 грудня 2023 року до 17:30 год, а виконання зареєстрованих платіжних інструкцій за видатками/витратами державного/місцевих бюджетів, а також платежами інших клієнтів та іншими платежами за 2024 рік здійснюється органами Казначейства до 23:00 год 27 грудня 2024 року.

Крім того, 12.12.2023 на офіційному веб-сайті Казначейства за посиланням: https://www.treasury.gov.ua/, було розміщено інформацію про те, що останнім днем проведення платежів за видатками клієнтів органів Казначейства в бюджетному 2023 році є 27 грудня 2023 року. Також 27 грудня 2023 року до 17:30 год завершується прийняття електронних документів клієнтів із системи дистанційного обслуговування «Клієнт-казначейства - Казначейство» до облікових систем АС «Є-Казна Доходи», АС «Є-Казна».

Відтак, оскільки відповідач фінансується з державного бюджету, то останній не міг бути необізнаним про дату (27.12.2023 до 17:30 год) останнього дня проведення платежів за видатками клієнтів органів Казначейства, тобто подаючи на виконання заяву 28.12.2023 відповідач міг і повинен був знати про їх відхилення Казначейством.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України та статті 193 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а тому посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання своїх грошових зобов`язань є безпідставними та необґрунтованими.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).

Відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19 та від 03.04.2018 у справі № 908/1076/17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт відсутності бюджетного фінансування (бюджетних асигнувань) у будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань по оплаті поставленого йому товару, оскільки такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання.

Оскільки позивачем було належним чином виконано умови договору, поставлено відповідачу обумовлений товар, а відповідачем товар прийнято без будь-яких зауважень, однак не оплачено, суд апеляційної інстанції вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення із Залізниці 576 000,00 грн основного боргу.

Крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача 57 566,29 грн інфляційних втрат та 550,82 грн 0,1 % річних за період з 17.01.2024 по 31.12.2024.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 9.2. договору сторони погодили, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України розмір відповідальності покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання за цим правочином становить 0,1% річних від простроченої суми грошових зобов`язань.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 до 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок інфляційних втрат та процентів річних, період їх нарахування та встановлено, що період і сума втрат від інфляції та сума 0,1% річних розраховані неправильно.

Так, за перерахунком суду з використанням калькулятора Ліга-закон сума 0,1% річних становить 552,39 грн, інфляційні втрати - 69005,96 грн.

Втім, відповідно до частини другої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи приписи наведеної процесуальної норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення із Залізниці 57 566,29 грн інфляційний втрат та 550,82 грн 0,1 % річних, тобто у розмірах заявлених позивачем.

Твердження апелянта про те, що позовні вимоги щодо сплати 0,1% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до п. 9.10 договору Залізниця звільнена від вказаних нарахувань, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з огляду на таке.

Пунктом 7.11. укладеного між сторонами договору передбачено, що ненадходження коштів з державного та/або місцевого бюджету на рахунок покупця, відкритий в Казначействі для оплати товарів за цим договором, а також несвоєчасне їх перерахування органами Казначейства, сторони визнають обставиною, що має місце не з вини покупця.

Відповідно до пункту 9.10. договору в разі затримки бюджетного фінансування, зменшення бюджетних асигнувань, неприйняття органами державної влади рішень або невчинення дій, необхідних для здійснення оплати, передбаченої цим договором (або прийняття відповідних рішень чи вчинення дій із затримкою), прийняття органами державної влади рішень, які унеможливлюють виконання покупцем своїх зобов`язань за цим правочином, Залізниця звільняється від сплати постачальнику штрафних санкцій, відшкодування збитків та відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Колегія суддів, зазначає, що матеріали справи не містять доказів, поданих у встановленому чинним законодавством порядку, щодо затримки бюджетного фінансування, зменшення бюджетних асигнувань, неприйняття органами державної влади рішень або невчинення дій, необхідних для здійснення оплати, передбаченої цим договором (або прийняття відповідних рішень чи вчинення дій із затримкою), прийняття органами державної влади рішень, які унеможливлюють виконання покупцем своїх зобов`язань за цим правочином.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу відповідача на те, що передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України проценти річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 09.02.2021 в справі № 520/17342/18, від 19 червня 2019 року в справі № 703/2718/16-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство просило суд стягнути з Залізниці витрати на професійну правничу допомогу у сумі 44 388,00 грн.

Положеннями ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 16 ГПК України (далі - ГПК України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

Так, у позовній заяві Товариство зазначило, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції становить 30 000,00 грн.

Частина 8 статті 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у позовній заяві позивачем зазначено про те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть надані суду протягом строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення Господарського суду у справі №910/14994/24 було ухвалене 06.03.2025, а відтак останнім днем для подання доказів, які підтверджують розмір понесених судових витрат в суді першої інстанції, було 11.03.2025.

Колегією суддів встановлено, що позивачем було подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу від 06.03.2025, заяву від 07.03.2025 про долучення доказів витрат позивача на професійну правничу допомогу, заяву від 11.03.2025 про ухвалення додаткового рішення та заяву від 11.03.2025 про долучення копії платіжної інструкції, отже докази, які підтверджують розмір судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді першої інстанції були подані у строк, визначений частиною 8 статті 129 ГПК України.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 44 388,00 грн заявник надав копії договору про надання правової допомоги №06/09-2024_3 від 06.09.2024, додаткових угод №2 від 06.09.2024 та №4 від 25.12.2024, акту наданих послуг №2 від 06.03.2025, рахунку на оплату №9 від 06.03.2025 та платіжної інструкції №582 від 06.03.2025.

За змістом частини 3 статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ст. 1 вказаного Закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоча і визначається частиною 1 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Таким чином, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно враховувати, зокрема, встановлений у самому договорі розмір та/або порядок обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Колегія суддів також зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 06.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» (далі - клієнт) та адвокатом Терезою Юлією Олександрівною (далі - адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги № 06/09-2024_3 (далі - договір), за умовами якого адвокат зобов`язується надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та витрати, необхідні для виконання його доручень, у порядку та строки, обумовлені сторонами у договорі.

Адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень надає клієнту правову допомогу, консультаційні та юридичні послуги щодо представництва й захисту інтересів останнього, зокрема, в усіх судах, у тому числі, але не обмежуючись, зокрема, у господарських справах, з усіма правами, які надано законом позивачу, у тому числі, але не обмежуючись наведеним, вчиняти такі дії: підписувати, подавати та отримувати будь-які заяви, позовні заяви, довідки та документи; знайомитися з матеріалами судових справ, робити з них витяги та копії; отримувати оригінали та копії судових рішень, постанов й інших документів по справі; брати участь у судових засіданнях; подавати докази, наводити обґрунтування, заперечення та міркування з будь-яких питань, у тому числі в ході судових засідань; брати участь у дослідженні доказів, ставити в судових засіданнях питання, зокрема, відповідачу; заявляти свої міркування, надавати пояснення й заперечення з будь-яких питань (п. 1.2. договору).

За умовами пунктів 4.1.- 4.2. вказаного договору, початком надання правової допомоги визначається момент набрання цим договором чинності. Моментом виконання зобов`язань адвоката за договором є дата підписання сторонами акта прийому-передачі виконаних робіт.

Відповідно до пункту 5.1. договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі, що визначається окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною даного договору.

Клієнт здійснює оплату за договором у безготівковому порядку платіжним дорученням на розрахунковий рахунок адвоката або іншим способом, погодженим між сторонами (п. 6.1. договору).

Відповідно до пункту 8.1. договору (у редакції додаткової угоди від 25.12.2024 № 4) останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2025.

06.09.2024 між Товариством і адвокатом укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої клієнт доручає, а адвокат бере доручення надати клієнту правову допомогу, пов`язану зі стягненням із Залізниці в господарському суді першої інстанції заборгованості за договором про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ (п. 1 додаткової угоди №2).

Правова допомога, передбачає п. 1 цієї додаткової угоди, включає в себе: надіслання в інтересах клієнта адвокатських запитів (за потреби); збирання необхідних для захисту інтересів клієнта документів; обрання правової позиції; підготовку і подання позовної заяви до суду першої інстанції через систему «Електронний суд»; підготовку й подання до суду першої інстанції інших процесуальних заяв, пояснень, документів, необхідність у поданні яких виникає під час розгляду справи; участь у судових засіданнях (у разі розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін).

Відповідно до пунктів 5, 6 додаткової угоди №2, сторони домовились, що гонорар адвоката за надання послуг, передбачених пунктом 2 даної додаткової угоди, становить 44 388,00 грн. Гонорар виплачується клієнтом адвокату в безготівковій формі протягом 5-ти банківських днів з моменту одержання рахунка про оплату послуг.

06.03.2025 між Товариством і адвокатом підписано акт наданих послуг № 2, за яким адвокат надав, а клієнт прийняв такі послуги: первинна консультація: роз`яснення порядку дій, направлених на стягнення заборгованості за договором про закупівлю від 14.12.2023 № ПЗ/НХ-231187/НЮ, інформування про судову практику з відповідного питання, визначення стратегії захисту порушеного права, обсягу документів, необхідних для звернення до суду (1 год.); аналіз наданих клієнтом документів (1 год.); підготовка позовної заяви, оформлення додатків до позовної заяви (3 год); подання позову через систему «Електронний суд», у тому числі завантаження позову і додатків до нього в систему, у результаті чого відкрито провадження у справі № 910/14994/24 (1 год); підготовка і подання відповіді на відзив (1 год.); підготовка і подання заяви про збільшення позовних вимог (1 год.); участь у підготовчому засіданні (10.01.2025 та 06.02.2025) (по 0,5 год.); участь у судовому засіданні (06.03.2025) (1 год).

Вказаний акт підписаний сторонами без заперечень і зауважень Товариства щодо обсягу та якості наданих адвокатом послуг.

На виконання умов вказаного договору адвокат виставив позивачу рахунок на оплату наданих ним послуг від 06.03.2025 № 9 на суму 44 388,00 грн, який був оплачений Товариством 06.03.2025 згідно з платіжною інструкцією від 06.03.2025 № 582 на вищевказану суму.

Слід зазначити, що положення ст. 60 ГПК України передбачають, що повноваження адвоката як представника підтверджуються як довіреністю, так і ордером.

Представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» у справі №910/14994/24 здійснював адвокат Тереза Ю.О., яка діяв на підставі довіреностей 26/11-01 від 26.11.2024 та №697125-87 від 26.12.2024, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №5352 від 28.09.2012.

Вищенаведені документи у сукупності підтверджують факт понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у справі на зазначену ним суму 44 388,00 грн, яка встановлена у фіксованій формі.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що надані заявником докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути документально обґрунтований, доведений та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі «East / West Alliance Limited» проти України»), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (аналогічні висновки містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Водночас, за нормами частини 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Процесуальний закон надає можливість іншій стороні подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у разі незгоди із розрахунком витрат, наведеним у відповідній заяві.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просив суд зменшити заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на їх неспівмірність із складністю даної справи та виконаними адвокатом робіт (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки зазначені послуги адвоката у даній справі є аналогічними до послуг наданих цим же адвокатом у іншій справі між тими ж сторонами.

Відповідач також зазначив, що заявлений Товариством до стягнення розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 44 388,00 грн, значно перевищує розмір витрат заявлений у попередньому(орієнтовному) розрахунку, який вказаний у позовній заяві та становить 30 000,00 грн, враховуючи, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 44 388,00 грн, зазначений у додатковій угоді №2 від 06.09.2024, яка підписана Товариством та адвокатом до подачі позовної заяви.

За змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі N 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц). Господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 ГПК України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 ГПК України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Як уже зазначалося судом апеляційної інстанції відповідно до частинами 1-3 статті 124 ГПК Україниразом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 2 статті 161 ГПК Українизаявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у позові від 04.12.2024 Товариство вказало, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом цієї справи складається із суми судового збору в розмірі 7 443,97 грн, сплаченого за подання даного позову, та витрат на правову допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

При цьому, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 44 388,00 грн.

Крім того, судом встановлено, що ця сума, яка є погодженим сторонами фіксованим розміром гонорару адвоката, була чітко визначена в додатковій угоді від 06 вересня 2024 року № 2 до договору про надання правової допомоги, яка існувала на час подання позивачем даної позовної заяви.

Колегією суддів встановлено, що у додатковій угоді №2 від 06.09.2024 до договору про надання правової допомоги, визначений розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 44 388,00 грн та як вбачається з наданих документів на підтвердження таких витрат - розмір витрат на правничу допомогу погоджено між позивачем та його адвокатом у фіксованому розмірі.

Відповідно до частини 6 статті 129 ГПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Відповідачем не доведено неможливість передбачення на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 388,00 грн, оскільки відповідачем не доведено підстави завищення судових витрат на зазначену суму.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/ (провадження № 12-14гс22)).

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Суд апеляційної інстанції зауважує увагу на тому, що Товариство хоча і посилається на погодження фіксованої суми винагороди адвоката за надані послуги у суді першої інстанції, втім, на переконання колегії суддів, наданий стороною перелік виконаних робіт представником позивача підлягає оцінці на предмет дотримання критеріїв їх співмірності та обґрунтованості.

Аналізуючи надані адвокатом позивача послуги, колегія суддів зазначає, що виокремлення адвокатом таких послуг як «аналіз наданих клієнтом документів», «підготовка позовної заяви, оформлення додатків до позовної заяви» та «подання позову через систему «Електронний суд», у тому числі завантаження позову і додатків до нього в систему» є необґрунтованим, оскільки такі дії охоплюються єдиним процесом підготовки позовної заяви.

Таким чином, наведені послуги фактично дублюють одна одну та не утворюють самостійного правового результату, який би міг обґрунтовувати їх окрему оплату.

Подання заяви про збільшення позовних вимог, зумовлена помилкою при визначенні дати виникнення у відповідача зобов`язань з оплати товару по договору про закупівлю від 14.12.2023, тобто необхідність подачі такої заяви спричинена діями позивача, які не залежати від відповідача, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Варто зауважити, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Надавши оцінку доказам та аргументам сторін щодо розподілу відповідних витрат, керуючись зокрема, такими критеріями як обґрунтованість, пропорційність, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи приписи частини 4 статті 126 та частини п`5 статті 129 ГПК України, з огляду на обсяг виконаних робіт Адвокатським об`єднанням «Перший радник», судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 ГПК України.

Частиною 1 ст.73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується як з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, так із ухваленим додатковим рішенням.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість висновків суду, викладених в оскаржуваних рішеннях.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі №910/14994/24 прийняті відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для їх скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарг Акціонерного товариства «Українська залізниця» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта. Питання щодо розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Індекс Компані» про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції будуть вирішення при прийнятті додаткової постанови.

Керуючись ст.ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/14994/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/14994/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14994/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко