ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. Справа№ 911/3373/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Босого Юрія Миколайовича

на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2025 (повний текст складено і підписано 03.03.2025)

у справі № 911/3373/24 (суддя - Д.Г.Заєць)

за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Бориспільське лісове господарство»

до Фізичної особи-підприємця Босого Юрія Миколайовича

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача оплати з поставлений товар (лісоматеріали) у загальній сумі 125 831,58 грн.

У позові позивач зазначив, що:

- у період з березня по серпень 2019 року ДП «Ржищівський військовий лісгосп» поставив відповідачу лісоматеріали круглі на загальну суму 125 831,58 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними: №000519 від 13.03.2019 на суму 2 332,00 грн., №000520 від 19.03.2019 на суму 3 493,76 грн., №000521 від 19.03.2019 на суму 2 938,32 грн., №000522 від 19.03.2019 на суму 3 493,76 грн., №000523 від 19.03.2019 на суму 2 938,32 грн., №000652 від 20.03.2019 на суму 2 768,72 грн., №000656 від 25.04.2019 на суму 18 536,30 грн., №000660 від 03.05.2019 на суму 19 006,30 грн., №000662 від 07.05.2019 на суму 20 119,50 грн., №000663 від 08.05.2019 на суму 3 013,50 грн., №000665 від 14.05.2019 на суму 18 839,20 грн., №000666 від 15.05.2019 на суму 7 373,70 грн., №000668 від 24.05.2019 на суму 4 743,00 грн., №001758 від 06.08.2019 на суму 16 235,20 грн., проте відповідачем не здійснено оплату за поставлений товар;

- з огляду на реформування управління лісової галузі, шляхом ліквідації територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів України та створення єдиного Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на даний час саме позивач є правонаступником ДП «Ржищівський військовий лісгосп».

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.02.2025 у справі № 911/3373/24 позовні вимоги задоволено повністю.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції, встановивши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що фактично, між позивачем та відповідачем шляхом підписання товарно-транспортних накладних досягнуто згоди щодо поставки товару на вказану позивачем суму, проте, враховуючи що такий товар оплачений не був, дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 125 831,58 грн.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що:

- підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар;

- строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України, а відтак відповідач повинен був розраховуватись за поставлений позивачем товар після його прийняття, тобто, у день поставки товару, визначений у товарно-транспортних накладних;

- сторонами складено та підписано без заперечень та зауважень Акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого за відповідачем обліковується заборгованість у сумі 125 831,58 грн.

У вказаному рішенні зазначено про те, що відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, долученим до матеріалів справи, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Босий Юрій Миколайович звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2025 у справі № 911/3373/24 в повному обсязі та ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у визначений строк не було подано відзиву на позов, проте вказане спростовується наявними у матеріалах справи доказами;

- у відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, проте вказані заперечення судом першої інстанції до уваги прийняті не були;

- відповідач не підписував жодних документів, які б могли бути доказами поставки товару на заявлену до стягнення суму, зокрема і наданих позивачем товарно-транспортних накладних,

Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 апеляційну скаргу у справі № 911/3373/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*100=302 800,00 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302 800,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Босого Юрія Миколайовича на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2025 у справі № 911/3373/24, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, матеріли справи витребувано з Господарського суду Київської області.

12.03.2025 до суду надійшли матеріали цієї справи.

У період із 12.04.2025 по 15.04.2025 суддя Тищенко О.В. перебувала у відрядженні, а у періоди з 16.04.2025 по 25.04.2025 та з 28.04.2025 по 11.05.2025 - у відпустці.

Крім того, у період із 12.04.2025 по 15.04.2025 суддя Гончаров С.А. перебував у відрядженні, а у періоди з 16.04.2025 по 25.04.2025, з 28.04.2025 по 09.05.05.2025 та з 12.05.2025 по 16.05.2025 - у відпустці.

Станом на 19.05.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові, з наступних підстав.

Як встановлено вище, позов заявлено про стягнення з відповідача оплати з поставлений товар (лісоматеріали) у загальній сумі 125 831,58 грн.

У позові позивач зазначив, що:

- у період з березня по серпень 2019 року ДП «Ржищівський військовий лісгосп» поставив відповідачу лісоматеріали круглі на загальну суму 125 831,58 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними: №000519 від 13.03.2019 на суму 2 332,00 грн., №000520 від 19.03.2019 на суму 3 493,76 грн., №000521 від 19.03.2019 на суму 2 938,32 грн., №000522 від 19.03.2019 на суму 3 493,76 грн., №000523 від 19.03.2019 на суму 2 938,32 грн., №000652 від 20.03.2019 на суму 2 768,72 грн., №000656 від 25.04.2019 на суму 18 536,30 грн., №000660 від 03.05.2019 на суму 19 006,30 грн., №000662 від 07.05.2019 на суму 20 119,50 грн., №000663 від 08.05.2019 на суму 3 013,50 грн., №000665 від 14.05.2019 на суму 18 839,20 грн., №000666 від 15.05.2019 на суму 7 373,70 грн., №000668 від 24.05.2019 на суму 4 743,00 грн., №001758 від 06.08.2019 на суму 16 235,20 грн., проте відповідачем не здійснено оплату за поставлений товар;

- з огляду на реформування управління лісової галузі, шляхом ліквідації територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів України та створення єдиного Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на даний час саме позивач є правонаступником ДП «Ржищівський військовий лісгосп».

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.2022 №1003 прийнято рішення про вжиття заходів щодо реформування управління лісової галузі, шляхом ліквідації територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів України та створення єдиного державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»;

- наказами Державного агентства лісових ресурсів України припинено ДП «Ржищівський військовий лісгосп», а наказом від 26.10.2022 №804 створено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України»), яке є правонаступником ДП «Ржищівський військовий лісгосп»;

- наказом ДП «Ліси України» від 28.12.2023 №2216 прийнято рішення про припинення філії «Ржищівський військовий лісгосп» шляхом її закриття, активи та пасиви філії на підставі передавального акту, затвердженого ДП «Ліси України» від 22.04.2024 №738, передано філії «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України».

З метою врегулювання питання щодо сплати боргу в досудовому порядку філія «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України» зверталася до відповідача з проханням погасити заборгованість, що виникла, в добровільному порядку та підписати акт звірки взаємних розрахунків, проте відповідач спірну заборгованість не визнав та не погасив, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути відповідача оплати з поставлений товар (лісоматеріали) у загальній сумі 125 831,58 грн.

Суд першої інстанції позов задовольнив, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Слід зазначити, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції вказано про те, що відповідач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, долученим до матеріалів справи, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, проте при дослідженні матеріалів колегією суддів встановлено наступне.

Ухвалою суду Господарського суду Київської області від 16.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/3373/24 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи), відповідачу встановлено строк на подання відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Порядок вручення судових рішень встановлений ст. 242 ГПК України, згідно з якою в редакції на дату винесення цієї ухвали, днем вручення судового рішення, зокрема, є день вручення судового рішення під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Ухвалу Господарського суду Київської області від 16.12.2024 доставлено до електронного кабінету відповідача 17.12.2024 о 10:23.

За таких обставин, днем вручення ухвали Господарського суду Київської області від 16.12.2024 є 17.12.2024, а відзив мав бути поданий у строк до 01.01.2025 включно.

З матеріалів справи слідує, що 30.12.2024 відповідачем до суду було засобами поштового зв`язку направлено відзив на позов (надійшов до суду 03.01.2025).

Частиною 7 ст. 116 ГПК України встановлено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач у встановлені судом строки подав відзив на позов, проте вказаного судом першої інстанції враховано не було.

Стаття 7 ГПК України визначає принцип рівності всіх перед законом і судом

Стаття 13 ГПК України встановлює, що:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

- суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим ГПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням наявного у справі відзиву на позовну заяву.

У відзив на позов відповідач проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що відповідач спірні товарно-транспортні накладні не підписував, товар не отримував, нікого не уповноважував та нікому не надавав довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей щодо отримання товару стягнення плати за який є предметом цього позову.

Аналогічні доводи викладені і у апеляційній скарзі.

Як встановлено вище, у позові позивач стверджує про поставку у період з березня по серпень 2019 року ДП «Ржищівський військовий лісгосп» відповідачу лісоматеріалів круглих на загальну суму 125 831,58 грн.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України:

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони;

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

- правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, відповідно до положень ЦК України та ГК України договір поставки має бути укладений у письмовій формі (в тому числі і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони), проте при укладенні договору сторони мають досягти зміст щодо всіх істотних умов договору.

Таким чином, відповідно до положень чинного законодавства факт укладення між ДП «Ржищівський військовий лісгосп» та відповідачем договорів поставки у спрощений спосіб сторони мають погодити всі істотні умови таких договорів. При чому укладення договорів допускається і шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За змістом положень ГПК України:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73);

- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73);

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77).

Отже саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач має довести те, що між ДП «Ржищівський військовий лісгосп» та відповідачем у спрощений спосіб були укладені договори поставки на виконання яких відповідачу було поставлено товар.

На підтвердження вказаного факту позивачем до матеріалів справи додані копії перелічених вище товарно-транспортних накладних, а також відповідних специфікацій-накладних.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

Водночас у п. 2.4 Положення також зазначено про те, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

У пункті 33 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

Отже, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Законодавство не містить вичерпного переліку первинних документів, які використовуються в бухгалтерському обліку для фіксації господарської операції.

Основними видами первинних документів, які можуть бути складені на підтвердження господарської операції поставки товару, за практикою, що склалася на ринку купівлі-продажу/поставки товарів (робіт, послуг), є видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі товару тощо.

Колегія суддів зазначає про те, що з наданих позивачем документів слідує, що специфікації-накладні підписувались не особою, яка зазначена у товарно-транспортних накладних як одержувач товару (тобто відповідач), а здебільшого особою, підпис якої візуально відповідає підпису особи, яка підписувала товарно-транспортні накладні як перевізник (водій експедитор).

Отже, специфікації-накладні не можуть вважатися доказом того, що відповідач погодив укладення відповідних договорів поставки та отримав від ДП «Ржищівський військовий лісгосп» товар.

В свою чергу у графі товарно-транспортних накладних «прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» містяться підписи, проте не вказано ПІБ особи, яка їх поставила (відповідач заперечує, що такі підписи були виконані саме ним).

Колегія суддів зазначає про те, що вказані вище недоліки первинних документів не можуть бути визнані неістотними недоліками, оскільки вони перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Також колегія суддів зазначає про таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

За правовими висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Колегія суддів зазначає про те, що матеріли справи не містять будь-яких доказів, які б підтвердили що відповідач уповноважував жодну особу як на отримання спірного товару, так і на перевезення такого товару матеріли справи не містять.

Також матеріали справи не містіть і інших доказів, які б свідчили про погодження відповідачем факту отримання спірного товару (частково оплат, підписання акту звірки тощо). Навпаки зі змісту наданого позивачем акту звірки (а.с.95) проти підписання якого відповідач не заперечив, вбачається що ним не визнано факт поставки товару адже за його за даними відповідача кінцеве сальдо становить 00,00 грн.

В свою чергу позивачем не надано і доказів того, що за стведжувані ним господарські операцій були відображені у своєму обліку постачальником (ДП «Ржищівський військовий лісгосп»).

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши вищевказані докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що наданими позивачем доказами у їх сукупності з більшою вірогідністю не підтверджується укладення між ДП «Ржищівський військовий лісгосп» та відповідачем договорів поставки та їх виконання, тобто не підтверджується те, що у період з березня по серпень 2019 року ДП «Ржищівський військовий лісгосп» відповідачу поставлено лісоматеріали круглі на загальну суму 125 831,58 грн.

Вказане свідчить про те, що підстави для стягнення з відповідача основного боргу в сумі 12 831,58 грн. відсутні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права, тому рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2025 у справі № 911/3373/24 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволення позову відмовляється повністю.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Босого Юрія Миколайовича задовольняється повністю.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом та з апеляційною скаргою покладаються позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Босого Юрія Миколайовича на рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2025 у справі № 911/3373/24 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.02.2025 у справі № 911/3373/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Бориспільське лісове господарство» на користь Фізичної особи-підприємця Босого Юрія Миколайовича витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн. 00 коп.

4. Видачу наказу із зазначенням реквізитів сторін доручити Господарському суду Київської області.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 19.05.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко