ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/4245/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь"

на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 року, суддя в І інстанції Нікітенко С.В., повний текст якого складено 28.01.2025, в м. Одесі

у справі №916/4245/24

за позовом: Фізичної особи-підприємця Донцової Марії Якимівни

до відповідача: Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: фізична особа-підприємець Млинко Лариса Іванівна

про стягнення 131 473,41 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року Фізична особа-підприємець Донцова Марія Якимівна звернулась до Господарського суду Одеської області з позовної заявою до Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь", в якій просила суд стягнути з відповідача заборгованість за надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом у розмірі 155013,41 грн, з яких: сума основного боргу у розмірі 124 294,14 грн, суму 3% річних у розмірі 2400,75 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 4778,52 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору щодо оплати наданих транспортно-експедиційних послуг.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24 позов задоволено частково; стягнуто з Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь" на користь фізичної особи-підприємця Донцової Марії Якимівни суму основного боргу у розмірі 124 294,14 грн, суму 3% річних у розмірі 2394,14 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 4778,52 грн, суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3027,85 грн та суму судових витрат на отримання правничої допомоги у розмірі 23538,83 грн; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту надання відповідних послуг та нездійснені оплати відповідачем, внаслідок чого за останнім утворилась прострочена заборгованість у розмірі 124294,14 грн. Судом перевірено правильність виконаних позивачем розрахунків суми 3% річних та встановлено наявність помилок у здійснених позивачем розрахунках, які призвели до зайвого нарахування суми 3% річних. Здійснивши власний розрахунок суми 3% річних суд встановив, що з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних лише у розмірі 2394,19 грн.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь", в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що ані Договір-Заявку №1 від 05.01.2024 року, ані заявку про надання транспортно-експедиційних послуг до Договору від 09.01.2024 року, ані Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.01.2024 року відповідач не підписував, тому, договірні відносини між сторонами відсутні, сам договір не було укладено, послуги не були надані, а відповідно і вимоги позивача не обґрунтовані

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що на Договорі-Заявці №1 від 05.01.2024 року відсутній підпис, не відповідає дійсності, оскільки в Розділі «Експедитор» зазначено повні дані Відповідача та чітко видно наявність підпису під печаткою ПП «Трансекспрес-Південь». Факт укладення договору повністю підтверджується листуванням з Відповідачем, в підписі листів міститься інформація за якою можна встановити адресата. Відповідачу направлено всі оригінали документів, а саме: акт виконаних робіт, рахунок на оплату, СРМ. Відповідач отримав зазначені документи, проте відмовився від підписання акту здачі-приймання робіт від 22.01.2024 року. Зазначені документи, були отримані Відповідачем, але мотивованої відмови від підписання акту здачі -приймання робіт Позивачу надано не було.

Колегія суддів зазначає, що за правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження). Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення 131 473,41 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України та має проводитись в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь" на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24; розгляд даної апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 січня 2024 року між фізичною особою-підприємцем Донцовою Марією Якимівною (надалі виконавець або позивач) і Приватним підприємством "Трансекспрес-Південь" (надалі експедитор або відповідач) був укладений Договір-Заявка № 1 (надалі Договір перевезення), відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу транспортно-експедиційні послуги: м. Варшава (Польща) - м. Вінниця (Україна), оплата за надання послуг у розмірі 110000,00 грн по скан-копіям ЦМР, рахунку та акту виконаних робіт 2-3 робочих дні.

Також 09 січня 2024 року між фізичною особою-підприємцем Донцовою Марією Якимівною і фізичною особою-підприємцем Млинко Ларисою Іванівною (надалі перевізник) було укладено Заявку про надання транспортно-експедиційних послуг, відповідно до якої перевізник зобов`язався надати послуги: м. Варшава (Польща) - м. Вінниця (Україна), а також сторони погодили оплату за надані послуги у розмірі 65000,00 грн.

Факт надання позивачем послуг за Договором-заявкою №1 від 05.01.2024 підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CRM 02-080124 з відміткою про митне оформлення та про отримання товару.

На виконання умов Договору-Заявки № 1 від 05.01.2024 позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 3 від 22.01.2024 за транспортні-експедиційні послуги та простій на загальну суму 124294,14 грн, а також направлено відповідачу акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.01.2024.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення договірних зобов`язань, після виставлення останньому рахунку на оплату № 3 від 22.01.2024 на загальну суму 124294,14 грн, на протязі 3 робочих днів з дня отримання рахунку, а саме до 25.01.2024 включно, не здійснив оплату наданих позивачем послуг.

22 липня 2024 року позивачем було надіслано відповідачу претензію з вимогою виконати зобов`язання та оплатити надані позивачем послуги відповідно до Договору-Заявки № 1 від 05.01.2024 в сумі 124294,14 грн. Проте вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Станом на день звернення позивача з позовною заявою до суду відповідач свої зобов`язання по сплаті за транспортні-експедиційні послуги та за простій не виконав, в результаті чого за відповідачем утворилась прострочена заборгованість у розмірі 124294,14 грн.

Також позивачем в зв`язку з неналежним виканням відповідачем зобов`язань за договором перевезення, відповідно до положень ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) нараховано відповідачу суму інфляційних втрат у розмірі 4778,52 грн та суму 3% річних у розмірі 2400,75 грн.

Оскільки відповідачем невиконані договірні зобов`язання, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 124294,14 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 4778,52 грн та суми 3% річних у розмірі 2400,75 грн.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Отже, предметом апеляційного перегляду даної справи є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 124294,14 грн, суму 3% річних у розмірі 2394,14 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 4778,52 грн.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Суд відхиляє доводи скаржника, що між позивачем та відповідачем не укладалося договору про надання транспортно-експедиційних послуг, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) мас право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями 4.4. 1,2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням с правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання встановлених статтею 11 цього Кодексу. Виникають з підстав,

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, с договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом невстановлена обов`язкова письмова форма, вважаться вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписами ч. 1, 2 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 січня 2024 року між фізичною особою-підприємцем Донцовою Марією Якимівною і Приватним підприємством "Трансекспрес-Південь" було укладено Договір-Заявку № 1, відповідно до якої позивач зобов`язався надати транспортно-експедиційні послуги, а експедитор зобов`язався сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Вищенаведений договір-заявка №1 підписаний зі сторони Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь" та містить відтиск печатки відповідача.

За умовами частини першої статті 581 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.

Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на договорі та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на документах, суд повинен дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за цих обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто, чи співпадає така особа з відповідачем у цій справі, чи ні).

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 18.08.2020 у справі №927/833/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження того, що його печатка була загублена, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.

Таким чином, беручи до уваги те, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, та з огляду на той факт, що відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає про відсутність підстав вважати, що печатка Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь" використовувалась проти його волі.

Саме таку правову позицію Верховного Суду щодо проставлення печатки однієї із сторін на спірних документах викладено в постанові від 23.07.2019 у справі №918/780/18.

Отже, укладений договір-Заявка №1 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України), чим спростовуються необґрунтовані доводи скаржника про те, що вказаний договір не був укладений між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов Договору було надано відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 110000,00 грн, а також нараховано простій за маршрутом у розмірі 14294,14 грн, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною CRM 02-080124 та рахунком на оплату № 3 від 22.01.2024.

Строк та умови здійснення відповідачем оплати наданих позивачем послуг визначені умовами Договору (по скан-копіям ЦМР, рахунку та акту виконаних робіт 2-3 робочих дні).

Матеріали справі свідчать, що відповідачем в порушення умов Договору та ч. 1 ст. 530 ЦК України в строк по 25.01.2024 не було здійснено розрахунку з позивачем за надані послуги.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач порушив договірні зобов`язання, які відображені у нездійснені оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого за відповідачем утворилась прострочена заборгованість у розмірі 124294,14 грн.

Доказів сплати, заперечень або спростування заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 124294,14 грн, відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 124294,14 грн, є доведеними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

За доводами скаржника, останній вважає не доведеним факт надання позивачем спірних послуг за Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.01.2024 року, підписаним позивачем в односторонньому порядку, з чим судова колегія не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.

Документами, які підтверджують виконання позивачем зобов`язання з надання послуг відповідачу, а також виникнення у відповідача зобов`язання з їх оплати, є акти надання послуг, які є первинними бухгалтерськими документами в розумінні вказаних положень законодавства та засвідчують факт здійснення сторонами господарських операцій і містять інформацію про вартість послуг.

За загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність.

Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою.

Водночас неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема, непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам).

Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2023 у справі № 914/2355/23).

Разом з тим колегія суддів наголошує, що в судовій практиці стосовно акта виконаних робіт, підписаного однією стороною, усталеною є правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 02.10.2012 у справі № 23/236, в пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18, та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 916/693/21, від 14.07.2021 у справі № 911/1981/20, від 20.04.2021 у справі № 905/411/17, від 17.03.2021 у справі № 910/11592/19, від 15.10.2019 у справі № 921/262/18, від 16.09.2019 у справі № 921/254/18, від 21.08.2019 у справі № 917/1489/18, від 24.10.2018 у справі № 910/2184/18.

Суть цієї правової позиції полягає в тому, що передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором. При цьому надавач послуг не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта.

Нормами чинного законодавства передбачено обов`язок замовника здійснити оплату фактично виконаних робіт. Сама по собі відсутність підписаного сторонами акту виконаних робіт не може бути підставою для несплати вартості фактично виконаних робіт.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання (ст. 610 ЦК України).

Враховуючи положення наведених вище норм законодавства, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт - негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акту виконаних робіт), покладений саме на замовника.

Якщо замовник безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог статей 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 910/2184/18, від 16.09.2019 у справі № 921/254/18, від 15.10.2019 у справі № 921/262/18).

Таким чином, якщо позивач, як виконавець, фактично виконав відповідні роботи і надіслав відповідачу, як замовнику, акти надання послуг, які останній отримав та не надав доказів їх оплати чи мотивованої відмови від їх підписання, а строк здійснення оплати за ними настав, то заявлена позивачем вимога про стягнення коштів за виконані роботи за вказаними актами повинна розглядатись судами, на підставі чого суди повинні ухвалити рішення про стягнення коштів за фактично виконані роботи. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 910/18384/20, від 29.11.2021 у справі №910/11215/20.

Отже, виходячи зі змісту положень статей 509, 901, 903 ЦК України, обов`язок замовника оплатити послуги виникає з факту їх надання, а не з факту оформлення передачі послуг актом приймання-передачі виконаних робіт.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.

Наведене вище дає підстави дійти висновку, що для здійснення відповідачем оплати виконаних позивачем робіт за договором, позивач повинен був направити замовнику визначені умовами Договору документи, зокрема, акти виконаних робіт, а замовник повинен був їх підписати та/або надати вмотивовану відмову від їх підписання.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатні докази - це ті, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Факт укладення Договору-Заявки №1 від 05.01.2024 року та належного виконання умов даного договору повністю підтверджується наданими Позивачем доказами, зокрема, міжнародною товарно-транспортною накладною CRM 02-080124 з відміткою про митне оформлення та про отримання товару, листуванням сторін та поясненнями третьої особи перевізника.

Відповідачу направлено, зокрема, акт виконаних робіт та отримано останнім, що не заперечується з боку відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження повернення позивачу акту з вмотивованою відмовою від їх підписання всупереч приписам статей 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України.

А тому здійснивши аналіз наданих сторонами доказів, суд першої інстанції згідно ст. 79 ГПК України дійшов вірного висновку, що надані позивачем докази свідчать про те, що позивач фактично надав відповідачу послуги з перевезення. Водночас, з наявних матеріалів справи не вбачається, щоб відповідач частково чи повністю відмовлявся від одержання послуг.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

А тому, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів повної оплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 124294,14 грн правомірно задоволена судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та суми 3% річних, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення суми 3% річних у розмірі 2394,14 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 4778,52 грн.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі не міститься жодних доводів чи заперечень щодо правильності та обґрунтованості вирішення судом першої інстанції питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, підстав для перегляду рішення в цій частині не вбачається. Відтак, суд апеляційної інстанції не переглядає рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24.

За таких обставин, апеляційна скарга Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь" на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Трансекспрес-Південь" на рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 22.01.2025 у справі №916/4245/24 -залишити без змін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська