УХВАЛА

15 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 909/749/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області

у складі судді Неверовської Л. М.

від 20.01.2025 та

на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Скрипчук О. С., Малех І. Б., Матущак О. І.

від 02.04.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Тисменицягаз"

про стягнення заборгованості у розмірі 22 931 362,02 грн, з яких 18 950 072,29 грн основного боргу, 1 410 239,74 грн пені, 2 270 728,74 грн штрафу, 145 636,22 грн 3% річних та 154 685,03 грн інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Тисменицягаз" про стягнення заборгованості у розмірі 22 931 362,02 грн, з яких 18 950 072,29 грн основного боргу, 1 410 239,74 грн пені, 2 270 728,74 грн штрафу, 145 636,22 грн 3% річних та 154 685,03 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу природного газу № 101/ПГ-3288-ОГРМ від 21.06.2022 в частині порушення строку оплати за поставлений природний газ у період з червня 2023 року по лютий 2024 року.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Тисменицягаз" просило суд зменшити на 90% розмір заявленої до стягнення пені до 141 023,97 грн; на 90% розмір заявлених до стягнення 3% річних до 14 563,62 грн; до 1 гривні штрафу, який заявлено до стягнення у розмірі 2 270 728,74 грн.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 у справі № 909/749/24 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Тисменицягаз" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 18 950 072,29 грн основного боргу, 705 119,87 грн пені, 1 135 364,37 грн штрафу, 145 636,22 грн 3% річних, 154 685,03 грн інфляційних втрат та 275 176,34 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення пені та штрафу відмовлено.

Суд першої інстанції враховуючи фінансовий стан Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Тисменицягаз", предмет його діяльності, майнові, а також інші інтереси сторін в межах їх аргументів та наданих доказів, керуючись загальними засадами цивільного законодавства (справедливості, добросовісності, розумності), дотримуючись справедливого балансу прав та інтересів сторін, дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 50%.

Постановою від 02.04.2025 Західний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 у справі № 909/749/24.

02 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 909/749/24 частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 705 119,87 грн та штрафу в сумі 1 135 364,37 грн; ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задовольнити.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

У своїй касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" зазначає, що підставою касаційного оскарження рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 909/749/24 є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права за наявністю виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Так, скаржник зауважує, що суди неправильно застосували статтю 551 Цивільного кодексу України, статтю 233 Господарського кодексу України, порушили статті 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України, не дослідили усі істотні обставини справи, не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 та не взяли до уваги майновий стан позивача, зокрема, податкового боргу, що призвело до безпідставного надання переваги правам відповідача перед правами позивача у цій справі.

Верховний Суд відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі щодо неврахування судами майнового стану позивача, оскільки вони не стосуються неправильного застосування судами норм матеріального права, а фактично є незгодою з висновками судів, які зроблені у справі, що переглядається, відповідно до встановлених конкретних обставин справи, що формують зміст спірних правовідносин. Водночас, відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, вирішення цих питань не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції також не погоджується з твердженнями скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 та від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, з огляду на таке.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України також встановлено право суду зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Застосоване у статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 910/15705/21, від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 22.05.2024 у справі № 911/95/20, від 18.12.2024 у справі № 921/320/24, від 08.01.2025 у справі № 921/299/24, від 19.02.2025 у справі № 903/665/24).

Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 907/583/22, від 28.11.2023 у справі № 916/1504/22, від 03.12.2024 у справі № 904/872/24, від 03.12.2024 у справі № 909/321/24, тощо.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися й оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Отже, висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини 1 статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення першої інстанції у справі № 909/749/24 відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 233 Господарського кодексу України та 551 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і підстави для відступлення від цих висновків у межах цієї справи відсутні, як і від висновків, що сформовані у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 та від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, на які посилається скаржник, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у справі № 909/749/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 слід відмовити на підставі пункту 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтею 234, 235 пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 909/749/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.01.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.04.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова