ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025м. ДніпроСправа № 904/3138/24

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Татарчука В.О. за участю секретаря судового засідання Анділахай В.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу:

За позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (Донецька обл., м. Краматорськ) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" (м. Київ)

про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів

Представники:

прокурор: Карпенко О.І.;

від позивача: Матвєєнко Г.М.;

від відповідача: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929", в якій просить:

- визнати недійсним пункт 3.1 Договору №286/1/23/81 від 24.11.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 899999,00грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929";

- визнати недійсним пункт 3.1 Договору №286/1/23/96 від 12.12.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 900000,00грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929";

- визнати недійсним пункт 3.1 Договору №286/1/23/97 від 12.12.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 183333,32грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929";

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" на користь Міністерства оборони України грошові кошти в загальному розмірі 2054767,57грн, з яких: 1981769,83грн сплаченого ПДВ (основного боргу), 33054,02грн трьох відсотків річних, 39943,72грн інфляційних втрат;

- стягнути з відповідача на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону судові витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані порушенням інтересів держави внаслідок умисного вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929" дій з метою безпідставного отримання з бюджету коштів - податку на додану вартість у загальному розмірі 1981769,83грн шляхом включення всупереч положенням постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" податку на додану вартість до вартості товарів для заправки (дозаправки) транспорту до укладених із позивачем договорів про постачання для державних потреб мастильних засобів №286/1/23/81 від 24.11.2023, №286/1/23/96 від 12.12.2023 та №286/1/23/97 від 12.12.2023.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.07.2024 позовну заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону залишено без руху на підставі статті 162 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

25.07.2024 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви і уточнена позовна заява, та усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 27.08.2024.

08.08.2024 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог прокурора, в яких позивач заперечує проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.08.2024 призначено підготовче засідання на 10.09.2024.

04.09.2024 представник відповідача подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що у прокурора відсутні правові підстави для представництва інтересів держави у даній справі. Також вважає, що постанова Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" на якій ґрунтуються позовні вимоги позивача, будучи підзаконним нормативним актом, суперечить Конституції України і Податковому кодексу України, та прийнята Кабінетом Міністрів України поза межами визначеної законодавством компетенції. Таким чином, сторони договорів правомірно, керуючись вимогами Податкового кодексу України, включили податок на додану вартість до вартості товару за цими договорами.

10.09.2024 представник відповідача подав до канцелярії суду додаткові письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2024 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, оголошено перерву та призначено підготовче засідання на 10.10.2024.

26.09.2024 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

В своїх поясненнях на заперечення відповідача посилається на позицію Верховного Суду у постанові від 14.11.2023 у справі №910/2416/23.

10.10.2024 прокурор подав до канцелярії суду клопотання про долучення до матеріалів справи правових позицій Верховного Суду.

За результатами судового засідання 10.10.2024 оголошено перерву та призначено підготовче засідання на 24.10.2024.

15.10.2024 представник відповідача подав до канцелярії суду заперечення на відповідь на відзив.

У своїх запереченнях ґрунтував свою позицію, як і у відзиві на позовну заяву.

За результатами судового засідання 24.10.2024 оголошено перерву та призначено підготовче засідання на 29.10.2024.

25.10.2024 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від прокурора надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи правових позицій Верховного Суду.

29.10.2024 представник відповідача подав до канцелярії суду письмові пояснення та звернувся з клопотанням про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - органу Державної податкової служби.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2024 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - органу Державної податкової служби. Закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21.11.2024.

20.11.2024 представник відповідача подав до канцелярії суду зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про тлумачення змісту договорів.

21.11.2024 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника позивача в іншому судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.11.2024 відкладено розгляд справи по суті на 10.12.2024.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2024 повернуто без розгляду зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про тлумачення змісту договорів.

09.12.2024 представник відповідача подав до канцелярії суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою представника відповідача. Також зазначив про те, що у відповідача відсутні інші представники, які могли б забезпечити представництво інтересів товариства у даній справі.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2024 відкладено розгляд справи по суті на 19.12.2024.

10.12.2024 на електронну адресу суду від Центрального апеляційного господарського суду надійшла ухвала від 10.12.2024 про витребування матеріалів справи №904/3138/24 у зв`язку з надходженням апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2024.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2024 зупинено провадження у справі №904/3138/24 за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів до розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2024.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2024 (про повернення без розгляду зустрічного позову) у справі №904/3138/24 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2024 (про повернення без розгляду зустрічного позову) у справі №904/3138/24 залишено без змін.

18.03.2025 до канцелярії суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

25.04.2025 до суду повернулася справа №904/3138/24 після розгляду апеляційної скарги Центральним апеляційним господарським судом.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.05.2025 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 13.05.2025.

12.05.2025 до канцелярії суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №904/3138/24 до набрання законної сили судовим рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі №320/3550/25. Також, просив повернутися до стадії підготовчого провадження для розгляду даного клопотання.

В обґрунтування клопотання відповідач зазначає, що у випадку задоволення позову у справі №320/3550/25 до відносин між учасниками справи №904/3138/24 мають бути застосовані виключно норми Податкового кодексу України, який регулює їх по-іншому, ніж постанова Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану ", та встановлює ставку податку на додану вартість для відповідних операцій у розмірі 20 відсотків, яка і була застосована сторонами спірних договорів. У такому випадку будь-які підстави для задоволення позову у справі №904/3138/24 перестануть існувати.

У судовому засіданні 13.05.2025 представник відповідача підтримав подане клопотання, прокурор проти задоволення зазначеного клопотання заперечував. Позивач свого повноважного представника у судове засідання не направив, про час, місце та дату судового засідання повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2025 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" в поверненні до стадії підготовчого провадження та зупиненні провадження у справі №904/3138/24 за позовом Спеціалізованої прокуратура у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929", про визнання недійсним з моменту його вчинення одностороннього правочину про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, а також обізнаність відповідача про судовий розгляд справи, суд вважає, що ним були створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

У судовому засіданні 13.05.2025 проголошене скорочене рішення суду.

Під час розгляду справи судом досліджені докази, наявні в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд,-

УСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929" (далі постачальник, відповідач) та Міністерством оборони України (далі замовник, позивач) укладено договори про постачання для державних потреб мастильних засобів №286/1/23/81 від 24.11.2023 (далі договір №286/1/23/81), №286/1/23/96 від 12.12.2023 (далі договір №286/1/23/96) та №286/1/23/97 від 12.12.2023 (далі договір №286/1/23/97) (далі разом договори).

Відповідно до пункту 1.1 договору №286/1/23/81 постачальник: зобов`язується постачати у 2023 році мастильні засоби (09210000-4) (олива моторна за кодом НАТО О-1176), лот 2 олива моторна за кодом НАТО О-1176, а саме: олива моторна за кодом НАТО О-1176 (далі товар) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату і асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією.

Згідно з пунктом 3.1 договору №286/1/23/81 ціна договору становить: без ПДВ 4499995 (чотири мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять)грн, 00коп., крім того ПДВ 899999 (вісімсот дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять)грн, 00коп. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 5399994 (п`ять мільйонів триста дев`яносто дев`ять тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири)грн, 00коп. у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Відповідно до пункту 1.1 договору №286/1/23/96 постачальник: зобов`язується постачати у 2023 році мастильні засоби (09210000-4) (олива моторна за кодом НАТО О-1179), а саме: Mobil Super 3000 X1 5W-40 (далі товар) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату і асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією.

Згідно з пунктом 3.1 договору №286/1/23/96 ціна договору становить: без ПДВ 4500000(чотири мільйони п`ятсот тисяч)грн, 00коп., крім того ПДВ 900000 (дев 'ятсот тисяч)грн, 00коп. Ціна договору що підлягає оплаті становить 5400000 (п`ять мільйонів чотириста тисяч)грн, 00коп. у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Відповідно до пункту 1.1 договору №286/1/23/97 постачальник: зобов`язується постачати у 2023 році мастильні засоби (09210000-4) (трансмісійна олива з допуском ZF TE-ML 14C, 14Е), а саме: Shell Spirax S6 ATF ZM (далі товар) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання товару та його оплату і асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією.

Згідно з пунктом 3.1 договору №286/1/23/97 ціна договору становить: без ПДВ 916666 (дев`ятсот шістнадцять тисяч шістсот шістдесят шість)грн 60коп, крім того ПДВ 183333 (сто вісімдесят три тисячі триста тридцять три)грн 32коп. Ціна договору що підлягає оплаті становить 1099999 (один мільйон дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять)грн 92коп у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Інші умови цих договорів є тотожними.

Так, приписами пунктів 4.1 договорів встановлено, що розрахунок за фактично постачений товар здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства оборони України належним чином оформлених документів передбачених цим договором, але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

Постачальником товар постачається на умовах DDP до складу замовника, відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує його збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів установлених діючими технічними умовами (пункти 5.1 договорів)

Відповідно до пунктів 5.5 договорів договір вважається виконаним у зв`язку із поставкою товару не менше ніж на 99% товару.

Пунктами 10.1 договорів встановлено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2023 року, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Договори підписані сторонами та скріплені печатками без зауважень та заперечень до них.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази того, що договори визнавалися недійсними в судовому порядку.

На виконання договору №286/1/23/81 відповідач поставив товар на суму 5399858,98грн, а позивач сплатив вказані кошти в повному обсязі, включаючи ПДВ - 899976,51грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та платіжними інструкціями:

- видаткова накладна №2014 від 30.11.2023 на суму 244079,73грн, у тому числі ПДВ 40679,95грн (зворотній аркуш 11 том 2);

- видаткова накладна №2011 від 01.12.2023 на суму 829439,08грн, у тому числі ПДВ 138239,85грн (зворотній аркуш 17 том 2);

- видаткова накладна №2012 від 01.12.2023 на суму 536759,40грн, у тому числі ПДВ 89459,90грн (зворотній аркуш 21 том 2);

- видаткова накладна №2013 від 01.12.2023 на суму 780569,13грн, у тому числі ПДВ 130094,86грн (зворотній аркуш 25 том 2);

- видаткова накладна №2015 від 01.12.2023 на суму 536678,40грн, у тому числі ПДВ 89446,40грн (зворотній аркуш 29 том 2);

- видаткова накладна №2009 від 28.11.2023 на суму 292733,67грн, у тому числі ПДВ 48788,95грн (зворотній аркуш 33 том 2);

- видаткова накладна №2010 від 01.12.2023 на суму 1073356,81грн, у тому числі ПДВ 178892,80грн (зворотній аркуш 39 том 2);

- видаткова накладна №2019 від 01.12.2023 на суму 292733,67грн, у тому числі ПДВ 48779,95грн (зворотній аркуш 45 том 2);

- видаткова накладна №2017 від 30.11.2023 на суму 292679,67грн, у тому числі ПДВ 48779,95грн (зворотній аркуш 49 том 2);

- видаткова накладна №2016 від 01.12.2023 на суму 243809,73грн, у тому числі ПДВ 40634,95грн (зворотній аркуш 55 том 2);

- видаткова накладна №2018 від 01.12.2023 на суму 277019,69грн, у тому числі ПДВ 46169,95грн (зворотній аркуш 59 том 2);

- платіжна інструкція №286/1/591 від 21.12.2023 на суму 244079,73грн, у тому числі ПДВ 40679,95грн (а.с. 65 том 1);

- платіжна інструкція №286/1/620 від 23.12.2023 на суму 585413,34грн, у тому числі ПДВ 97568,90грн (а.с. 66 том 1);

- платіжна інструкція №286/1/614 від 23.12.2023 на суму 1073356,81грн, у тому числі ПДВ 178892,80грн (а.с. 67 том 1);

- платіжна інструкція №286/1/603 від 22.12.2023 на суму 2976179,68грн, у тому числі ПДВ 496029,96грн (а.с. 68 том 1);

- платіжна інструкція №286/1/649 від 25.12.2023 на суму 520829,42грн, у тому числі ПДВ 86804,90грн (а.с. 69 том 1).

На виконання договору №286/1/23/96 відповідач поставив товар на суму 5400000,00грн, а позивач сплатив вказані кошти в повному обсязі, включаючи ПДВ 900000,00грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та платіжними інструкціями:

- видаткова накладна №2025 від 12.12.2023 на суму 1038960,00грн, у тому числі ПДВ 173160,00грн (зворотній аркуш 79 том 2);

- видаткова накладна №2026 від 12.12.2023 на суму 1133460,00грн, у тому числі ПДВ 188910,00грн (а.с. 84 том 2);

- видаткова накладна №2027 від 12.12.2023 на суму 1055160,00грн, у тому числі ПДВ 175860,00грн (а.с. 88 том 2);

- видаткова накладна №2028 від 12.12.2023 на суму 1133460,00грн, у тому числі ПДВ 188910,00грн (а.с. 92 том 2);

- видаткова накладна №2029 від 13.12.2023 на суму 1038960,00грн, у тому числі ПДВ 173160,00грн (зворотній аркуш 97 том 2);

- платіжна інструкція №286/1/652 від 26.12.2023 на суму 4361040,00грн, у тому числі ПДВ 726840,00грн (а.с. 102 том 2);

- платіжна інструкція №286/1/668 від 26.12.2023 на суму 1038960,00грн, у тому числі ПДВ 173160,00грн (а.с. 103 том 2).

На виконання договору №286/1/23/97 відповідач поставив товар на суму 1090759,92грн, а позивач сплатив вказані кошти в повному обсязі, включаючи ПДВ - 181793,32грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковою накладною №2030 від 15.12.2023 (зворотній аркуш 112 том 2) та платіжною інструкцією №286/1/645 від 25.12.2023 на суму 1090759,92грн, у тому числі ПДВ 181793,32грн (а.с. 117 том 2)

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби України тощо, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Постанова Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Постанова Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 містить посилання на норми підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Таким чином, фактичне постачання товару за договорами про постачання для державних потреб мастильних засобів №286/1/23/81 від 24.11.2023, №286/1/23/96 від 12.12.2023 та №286/1/23/97 від 12.12.2023 здійснене відповідачем після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 02.03.2022.

Прокурор зазначає, що включення до вартості закуповуваних мастильних засобів згідно з договорами поставки №286/1/23/81 від 24.11.2023, №286/1/23/96 від 12.12.2023 та №286/1/23/97 від 12.12.2023 податку на додану вартість у загальному розмірі 1981769,83грн та подальша його сплата постачальнику не відповідає вимогам підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022, а сплачені кошти у сумі 1981769,83грн є безпідставно набутим майном.

Як зазначає прокурор, відповідач заборгованість не сплатив, що і стало причиною звернення до суду.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором слід зазначити наступне.

Заявляючи про своє процесуальне право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, прокурор посилається на статтю 23 Закону України "Про прокуратуру", а також зауважує, що усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є стороною і вигодонабувачем за оспорюваними договорами та до компетенції якого віднесені повноваження із захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, є достатньою для втручання прокурора.

При цьому прокурор звертає увагу суду на відповідні висновки з цього питання Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Правовими підставами позову прокурор зазначає, серед іншого, статті 203, 215, 217, 625, 1212 Цивільного кодексу України, постанову Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану", підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

За змістом частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

На виконання частин третьої, четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону на адресу Міністерства оборони України були надіслано повідомлення №07-166вих-24 від 05.06.2024 про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів для захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів, стягнення відповідних втрат за користування ними відповідачем. При цьому прокурором надано розумний строк для вжиття відповідних заходів та інформування його про результати розгляду повідомлень (а.с. 125 том 1).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43).

Отже, у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю правових підстав для формування ціни вартості товарів за договорами разом із податком на додану вартість; виконанням позивачем та відповідачем своїх зобов`язань за договорами; наявністю підстав для визнання недійсними пунктів 3.1 договорів в частині включення до договірної ціни товарів податку на додану вартість та стягнення з відповідача основної заборгованості, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, юридичні факти.

Правовідносини позивача та відповідача у цій справі характерні для договору поставки.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Положення аналогічного змісту викладені в частині першій статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята).

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

За приписами частин першої, третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина п`ята статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У правовідносинах між сторонами у справі можна припустити, що спірні договори могли б бути укладені без включення до них умов щодо ПДВ у розмірі 20%. При цьому, хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20.

Податок на додану вартість, визначення якого наведене в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п.185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом «г» підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Відповідно до пунктів 1, 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

За таких обставин недотримання сторонами при укладенні договорів про постачання для державних потреб мастильних засобів №286/1/23/81 від 24.11.2023 (ПДВ у розмірі 899999,00грн), №286/1/23/96 від 12.12.2023 (ПДВ у розмірі 900000,00грн) та №286/1/23/97 від 12.12.2023 (у розмірі 183333,32грн) вимог законодавства є підставою для визнання недійсними пунктів 3.1 цих договорів у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість у загальній сумі 1983332,32грн.

Частинами першою, другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Частинами першою, другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Об`єднана палата зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині першій статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5-5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, фактично уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, зауважила на тому, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Вимога прокурора про часткове визнання недійсними договорів про постачання для державних потреб мастильних засобів №286/1/23/81 від 24.11.2023, №286/1/23/96 від 12.12.2023 та №286/1/23/97 від 12.12.2023, а саме пунктів 3.1 цих договорів, поєднана з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача з підстав статті 1212 Цивільного кодексу України сплаченого податку на додану вартість у загальній сумі 1981769,83грн, що відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала .

Положення глави 83 Цивільного кодексу України ("Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правовий аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Враховуючи, що відповідач отримав від позивача спірні грошові кошти у сумі 1981769,83грн без достатньої законної підстави, суд погоджується з доводами прокурора про необхідність повернення позивачу цієї суми в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Окрім вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів прокурор просить стягнути з відповідача три відсотки річних в сумі 33054,02грн за загальний період з 24.12.2023 по 17.07.2024 та інфляційні втрати в розмірі 39943,72грн за період з 24.12.2023 по 17.07.2024 (а.с. 152-зворотній аркуш 152 том 2).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіркою здійсненого прокурором розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат судом порушень не встановлено.

За таких обставин позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно інших доводів позивача і відповідача суд зазначає наступне.

Враховуючи положення частини першої статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Судом були досліджені всі документи, які надані прокурором, сторонами по справі, аргументи позивача і відповідача та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень позивача і відповідача є такими, що не спростовують наведених вище висновків.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (стаття 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року становить 3028,00грн.

Згідно із частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті (в тому числі позовної заяви), в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

При зверненні з позовом до суду через систему "Електронний суд", прокурор сплатив судовий збір в розмірі 39905,52грн згідно з платіжними інструкціями №569 від 05.06.2024 та №745 від 15.07.20254, замість 31924,41грн. Таким чином, при зверненні з позовом до суду прокурор надмірно сплатив судовий збір в розмірі 7981,11грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідне клопотання прокурором до суду подано не було. Тому суд вважає за необхідне роз`яснити прокурору, що надмірно сплачений судовий збір в розмірі 7981,11грн підлягає поверненню з державного бюджету України, для чого прокурору необхідно звернутися до суду з відповідним клопотанням.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в сумі 31924,41грн покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77 79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" про визнання умов договорів недійсними та стягнення грошових коштів задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/81 від 24.11.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 899999,00грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929".

Визнати недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/96 від 12.12.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 900000,00грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929".

Визнати недійсним пункт 3.1 договору №286/1/23/97 від 12.12.2023 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 183333,32грн, що укладений між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "АТП 929".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 22, офіс 228, ідентифікаційний код 42545179) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, буд. 6, ідентифікаційний код 00034,83грн - сплаченого ПДВ (основного боргу), 33054,02грн - трьох відсотків річних, 39943,72грн - інфляційних втрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП 929" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 22, офіс 228, ідентифікаційний код 42545179) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Маяковського, буд. 21, ідентифікаційний код 39969443, рахунок UA0025746, МФО 820172 в ДКСУ м. Київ) судовий збір у розмірі 31924,41грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 20.05.2025.

Суддя В.О. Татарчук