ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Справа № 906/925/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача 1 - не з`явився

від позивача 2 - Балтак Д.О.

від позивача 3 - Бобер А.В.

від відповідача - Приведьон В.М.

прокурор - Кока С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Федорович Андрія Анатолійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/24 (повний текст складено 03 лютого 2025 року, суддя Вельмакіна Т.М.)

за позовом Першого заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі

позивача-1: Житомирської районної державної адміністрації;

позивача-2: Міністерства оборони України;

позивача-3: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира

до фізичної особи - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича

про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №124/2019 від 06 травня 2019 року та повернення нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до фізичної особи-підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №124/2019 від 06 травня 2019 року, що укладений Квартирно-експлуатаційним відділом міста Житомира з фізичною особою - підприємцем Федоровичем Андрієм Анатолійовичем та про застосування наслідків недійсності правочину, зобов`язавши фізичну особу - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича повернути за актом повернення з оренди державного нерухомого майна - майданчика з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м, військового містечка №84, що знаходиться на балансі КЕВ м. Житомира, розташоване за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, привівши земельну ділянку під ним у стан, придатний для подальшого використання за цільовим призначенням.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/24 задоволено позов Першого заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Житомирської районної державної адміністрації, Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира до фізичної особи - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна №124/2019 від 06 травня 2019 року та повернення нерухомого майна.

Визнано недійсним договір оренди нерухомого військового майна №124/2019 від 06 травня 2019 року, що укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомира та фізичною особою - підприємцем Федоровичем Андрієм Анатолійовичем.

Зобов`язано фізичну особу - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 ) повернути Квартирно-експлуатаційному відділу м. Житомира (10014, м. Житомир, вул. Дмитра Донцова, 20, ід. код 08492505) за актом повернення з оренди державного нерухомого майна - майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м, військового містечка №84, що розташоване за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, привівши його у стан, придатний для використання земельної ділянки під ним за цільовим призначенням.

Присуджено до стягнення з фізичної особи - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 ) на користь Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (10014, м. Житомир, вул. Дмитра Донцова, 20, ід. код 38347014) 6056,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв. м не є нерухомим майном в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом благоустрою 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) у смт. Озерне та приналежністю до головної речі - земельної ділянки, на якій у даному випадку розташований 52-гий Гарнізонний будинок офіцерів (ГБО). Виходячи з правової природи приналежності до речі, вона не може бути самостійним (окремим) об`єктом цивільного обігу. Виходячи зі змісту укладеного між КЕВ м. Житомира та відповідачем спірного правочину, суд дійшов висновку, що фактично предметом цього договору є передача частини земельної ділянки площею 663 кв. м, що розташована поблизу будівлі 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) в смт. Озерне, що має кадастровий номер :04:002:0017, загальну площу 0,8966 га, цільове призначення - землі оборони, вид використання "для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України", перебувають у державній власності. На підставі зазначеного договору фактично відбулась передача в оренду частини земельної ділянки державної форми власності з цільовим призначенням - землі оборони, тобто сторонами вчинено удаваний правочин. При укладенні спірного договору не було дотримано встановленого нормами земельного законодавства порядку передачі в користування (оренду) земельної ділянки площею 663 кв.м, враховуючи відсутність повноважень на вчинення такого правочину у КЕВ м. Житомира.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 21 січня 2025 року у справі №906/925/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що вказаний майданчик з бетонно-тротуарної плитки не є окремим об`єктом нерухомого майна та є елементом благоустрою "52 ГБО" та, що цей майданчик відноситься саме до об`єкта нерухомості "52 ГБО", а також являється приналежністю до головної речі - земельної ділянки, на якій у даному випадку розташований "52 ГБО". Враховуючи вимоги Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, у разі якщо об`єкт нерухомого майна є головною річчю, то в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно має бути відображено відомості про об`єкти, що є приналежністю головної речі, а також зазначається кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомого майна. Прокурором не надано суду першої інстанції документа, який посвідчує право власності на нерухоме майно (будівлю), яка розташована на земельній ділянці (кадастровий №:04:002:0017), в якому було б зазначено, що майданчик з бетонно-тротуарної плитки є приналежністю головної речі та не надано будь-яких інших належних доказів, які б підтверджували, що майданчик з бетонно-тротуарної плитки є приналежністю до головної речі.

Скаржник звертає увагу суду, що у витязі з державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-020 не вказано чітке місце розташування (адреса) земельної ділянки (кадастровий №:04:002:0017), а саме: не зазначено, що дана земельна ділянка знаходиться за адресою: вул. Авіаційна, 78 смт. Озерне, Житомирський район, Житомирська область. У даному витягу адреса земельної ділянки вказана наступна: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне. Також, у вищевказаному витязі не вказано найменування будівлі (будівель), які розташовані на даній земельній ділянці. Відтак, яка саме будівля (нерухоме майно) розміщено на цій земельній ділянці інформація відсутня, а отже даний витяг не підтверджує розміщення будівлі (в якій знаходиться юридична особа 52 ГБО) на земельній ділянці :04:002:0017.

Заявник зауважує, що Фондом державного майна України було опрацьовано лист Державної митної служби України від 27 листопада 2020 року №08-21/21-01/6/15983 стосовно надання роз`яснень щодо віднесення асфальтного (асфальтобетонне, бетонне) покриття до об`єкта оренди. На вищевказаний лист щодо надання роз`яснень про віднесення асфальтного (асфальтобетонне, бетонне) покриття до об`єкту оренди Фонд державного майна України надав роз`яснення від 24 грудня 2020 року №10-16-26490, а саме: асфальтне покриття (асфальтований майданчик, майданчик з бетонно-тротуарної плитки тощо) за своїми індивідуальними ознаками, з одного боку, може бути предметом договору найму (оренди), з іншого є нерухомим майном (інженерною спорудою). Враховуючи вищевикладене, на переконання апелянта, суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що майданчик з бетонно-тротуарної плитки є елементом благоустрою та приналежністю до головної речі земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно юридичної особи "52 ГБО", оскільки висновок суду ґрунтується на припущеннях, а не належних доказах та нормах законодавства України.

Відповідачу згідно договору оренди передано в користування нерухоме військове майно (майданчик з бетонно-тротуарної плитки), яке відповідає індивідуальним ознакам нерухомого майна (ознаки вказані у справі №916/661/17), яке є окремим предметом матеріального світу та щодо якого можуть виникати цивільні права і обов`язки, а ось ознаки елемента (частини) об`єкта благоустрою чи ознаки приналежності головної речі у вказаного вище майна відсутні.

Апелянт стверджує, що з огляду на те, що вищевказане нерухоме майно побудоване у 1936 році, тобто до прийняття Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому сам по собі факт відсутності свідоцтва про державну реєстрацію нерухомого майна не може достеменно свідчити про відсутність такого майна та відсутність у позивача-3 права власності (оперативного управління) на вказане нерухоме майно.

Листом №906/925/24/1194/25 від 28 лютого 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.

11 березня 2025 року до апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/925/24.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 березня 2025 року у справі №906/925/24 залишено без руху апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/244. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 (десяти) днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та надати суду докази сплати судового збору у розмірі 4844,8 грн.

27 березня 2025 року від апелянта надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано квитанцію 3030-2740-1057-6618 від 27 березня 2025 року про сплату 4844,8 грн. судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01 квітня 2025 року у справі №906/925/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Федорович Андрія Анатолійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на "16" квітня 2025 р. об 10:45 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

02 квітня 2025 року до Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону Кока Сергія Леонідовича надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03 квітня 2025 року у справі №906/925/24 задоволено клопотання представника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону Кока Сергія Леонідовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в справі №906/925/24.

11 квітня 2025 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Міністерства оборони України Балтака Дмитра Олеговича надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 квітня 2025 року у справі №906/925/24 задоволено заяву представника Міністерства оборони України Балтака Дмитра Олеговича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в справі №906/925/24.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 квітня 2025 року у справі №906/925/24 розгляд апеляційної скарги відкладено на 14 травня 2025 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.

07 травня 2025 року через систему "Електронний суд" ЄСІТС від представника фізичної особи-підприємця Федорович Андрія Анатолійовича - Приведьона Віталія Миколайовича надійшла заява про участь у судовому засіданні у справі №906/925/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08 травня 2025 року у справі №906/925/24 задоволено заяву представника фізичної особи-підприємця Федорович Андрія Анатолійовича - Приведьона Віталія Миколайовича про участь у судовому засіданні у справі №906/925/24 в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 14 травня 2025 року, яке проводилось в режимі відеоконференції, було заслухано пояснення представників сторін. Представник фізичної особи - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича повністю підтримав вимоги і доводи викладені в апеляційній скарзі. Представники Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира підтримали вимоги і доводи апеляційної скарги відповідача. Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Представник позивача 1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників учасників, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з актом від 17 квітня 2014 року комісійного обстеження території в/містечка № НОМЕР_2 АДРЕСА_2 проведено обстеження території в/містечка №84 будівлі інв.№8 52-ГБО смт. Озерне та виявлено майданчик, який не взятий на облік та баланс КЕВ у м. Житомирі /т.1, а.с.45/.

Відповідно до акта прийняття-передачі основних засобів від 17 квітня 2014 року /т.1, а.с.43/, на підставі акта комісійного обстеження від 17 квітня 2014 року прийнято на баланс КЕВ у м. Житомирі майданчик 52-ГБО з бетонно-тротуарної плитки загальною площею 663 кв.м.

Вказаний майданчик з бетонно-тротуарної плитки був включений до додаткового переліку нерухомого військового майна, яке без заподіяння шкоди обороноздатності держави, бойовій та мобілізаційній готовності військ пропонується до передачі в оренду уповноваженими органами військового управління в Міністерстві оборони України та Збройних силах України, затвердженого 22 березня 2018 року Міністерством оборони України /т.1, а.с.236-237/.

28 вересня 2018 року Квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомира складено акт інвентаризації нерухомого військового майна загальною площею 663,0 кв.м, військового містечка №84, розташованого за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78 - майданчика з бетонно-тротуарної плитки /т.1, а.с.237 на звороті/.

Протоколом №15 від 18 січня 2019 року засідання конкурсної комісії, створеної наказом начальника КЕВ в м. Житомирі від 19 грудня 2018 року №307, переможцем конкурсу на право укладання договору оренди нерухомого військового майна, що перебуває на балансі КЕВ в м. Житомирі - майданчик з бетонно-тротуарної плитки за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, військового містечка №84, визнано фізичну особу - підприємця Федоровича Андрія Анатолійовича /т.1, а.с.53-59/.

Листом від 16 квітня 2019 року №06/1005 Регіональне відділення Фонду державного майна по Житомирській області не заперечувало щодо передачі в оренду військового нерухомого майна, що перебуває на балансі КЕВ м. Житомира, а саме: майданчика з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м за адресою: Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, в/м №84, що планується для передачі в оренду під розміщення кафе з продажем підакцизної групи товарів /т.1, а.с.239 на звороті/.

У листі Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 19 квітня 2019 року №303/1/6/465 /т.1, а.с.40/ вказано про надання дозволу Квартирно-експлуатаційному відділу м. Житомира на передачу в оренду до 3-х років ФОП Федоровичу А.А. нерухомого військового майна - майданчика з бетонно-тротуарної плитки площею 663,0 кв.м у військовому містечку №84 за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, для використання під розміщення кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи.

06 травня 2019 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомира (орендодавець, позивач 3) та фізичною особою - підприємцем Федоровичем Андрієм Анатолійовичем (орендар, відповідач) був укладений договір оренди нерухомого військового майна №124/2019 /т.1, а.с.30-34/, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663,0 кв.м, військового містечка №84, що знаходиться на балансі КЕВ м. Житомира, розташоване за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, вартість якого визначена на 31 травня 2018 року за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 116785 грн (без ПДВ).

Відповідно до пункту 1.3 договору, назване в пункті 1.1 нерухоме майно орендодавець передає орендарю з метою використання під кафе.

Згідно з пунктом 3.1 договору, орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (вересень 2018 року) на рівні 4550,00 грн за результатами конкурсу.

Пунктом 5.10 договору визначено, що орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Цей договір укладено строком на 6 місяців, що діє з 06 травня 2019 року до 06 листопада 2019 року (пункт 10.1 договору).

Умови цього договору зберігають силу протягом строку цього договору. Взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України (пункт 10.12 договору).

Згідно з актом від 06 травня 2019 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира передав фізичні особі-підприємцю Федоровичу А.А. майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663,0 кв.м /т.1, а.с.35/.

Надалі строк дії цього договору неодноразово продовжувався, а саме: згідно додаткової угоди до договору №272 строк його дії продовжено ще на 6 місяців, до 07 травня 2020 року; додаткової угоди №280 ще на один рік - до 07 травня 2021 року; додаткової угоди №314/1 - до 05 квітня 2022 року /т.1, а.с. 46-52/.

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27 травня 2022 року "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" визначено, що договір вважається продовженим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, тобто спірний у даній справі договір діє станом на час розгляду справи №906/925/24.

13 червня 2024 року КЕВ м.Житомир складено акт обстеження військового містечка (земельної ділянки) №84 (Житомирська область, Житомирський район, бюджетний/госпрозрахунковий фонд, загальною площею 920,0624 га) та встановлено, що ФОП Федорович А.А. згідно договору використовує майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв. м згідно умов правочину - під розміщення кафе.

Згідно з витягом з ДЗК про земельну ділянку вказане майно розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :04:002:0017, загальна площа якої 0,8966 га, цільове призначення - землі оборони, вид використання "для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України", державна власність /т.1, а.с.74-78/.

Вказана земельна ділянка відповідно до Державного акта на право користування землею №022538 закріплена в безстрокове і безоплатне користування за Житомирською Квартирно-експлуатаційною частиною району /т.1, а.с.81-86/ та згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно 02 лютого 2021 року зареєстрована на праві власності за Житомирською районною державною адміністрацією, форма власності - державна /т.1, а.с.87/.

13 серпня 2024 року Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону, у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", направлено до Житомирської районної державної адміністрації повідомлення за вих. №62-2615 про наявність вказаних порушень інтересів держави, про необхідність вжиття заходів до їх захисту, а також прокурором попереджено, що у разі подальшої бездіяльності, Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону будуть вжиті самостійно заходи представницького характеру на захист інтересів держави.

Також, 30 липня 2024 року за вих. №2436 аналогічні повідомлення направлені до Міністерства оборони України та КЕВ м. Житомира.

У відповіді від 12 серпня 2024 року №220/74/1479 Міністерство оборони України зазначило, що не вбачає порушень законодавства при передачі в оренду майданчика, а припинення (розірвання) договору призведе до зменшення надходжень коштів оборонному відомству.

КЕВ м. Житомира не надало відповіді, попри встановлений прокурором термін (до 10 серпня 2024 року).

Житомирська районна державна адміністрація у відповіді від 21 серпня 2024 року №01- 18/3137 повідомила, що нею будуть вжиті заходи щодо захисту інтересів держави. Проте, у відповіді від 30 серпня 2024 року №01-3233 Житомирська районна військова адміністрація повідомила, що про зазначені прокурором порушення їм нічого невідомо, а в зв`язку із кадровими змінами клопоче, аби прокуратура самостійно вживала заходи до захисту інтересів держави.

Вважаючи, що договір оренди нерухомого військового майна від 06 травня 2019 року №124/2019 є удаваним та вчинений сторонами для приховування іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, прокурор в інтересах держави звернувся до господарського суду з даним позовом.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних політичних, економічних, соціальних та інших дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Інтереси держави у сфері майнових правовідносин є економічними інтересами держави, та полягають у забезпеченні з боку держави ефективного та правомірного використання майна всіма суб`єктами права власності, недопущення порушень в цій сфері.

Відповідно до пункту "в" частини 1 статті 80 Земельного кодексу України, держава є суб`єктом права власності на землі державної власності і реалізує це право через відповідні органи державної влади. Право державної власності на землі державної власності набувається і реалізується державою, зокрема, в особі Житомирської обласної державної адміністрації відповідно до приписів Земельного кодексу України.

Прокурор, у даному випадку, вбачає порушення інтересів держави в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, здійснюється користування земельною ділянкою, що перебуває у державній власності, не за цільовим призначенням та не для цілей оборони, що порушує інтереси держави у сфері її обороноздатності.

Разом із цим, інтереси держави стосуються також дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття права користування землею.

Законне використання цих земель беззаперечно носить суспільний та державний інтерес, а порушення вимог законодавства щодо використання земельної ділянки такому інтересу не відповідає та його порушує. Звернення прокурора до суду, у даному випадку, спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення державі земельної ділянки, користування якою здійснюється в порушення чинного законодавства.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Частиною 4 статті 13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У зв`язку з цим, уповноважені державні та інші органи зобов`язані вживати (реалізувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав.

Правовідносини, пов`язані з використанням земель державної та комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а протиправність договору, на виконання якого землі оборони використовуються фізичною особою-підприємцем у своїй господарській діяльності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Суперечності, які виникають при використанні земель оборони, зачіпають інтереси держави, а незаконне використання таких земель, є не лише порушенням загальнодержавних інтересів, а й підриває її обороноздатність, що, відповідно до статті 131-1 Конституції України, покладає на прокурора обов`язок представництва її інтересів у суді, адже обороноздатність країни є визначальним чинником для забезпечення її територіальної цілісності як в мирний час, так і в особливий період.

Статтею 84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність чи передаватись в оренду для здійснення підприємницької діяльності не для потреб оборони, належать, поміж іншого, землі оборони.

На виконання Закону України "Про правовий режим воєнного стану" для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку Указом Президента України №68/2022 від 24 лютого 2022 року створено на базі існуючих районних державних адміністрацій відповідні районні військові адміністрації, у зв`язку з утворенням яких відповідні районні державні адміністрації та голови таких адміністрацій набувають статусу відповідних районних військових адміністрацій на начальників таких військових адміністрацій.

Уповноваженим органом, що здійснює функції власника держави на землі оборони та уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Житомирська районна державна адміністрація, що має статус Житомирської районної військової адміністрації.

Також, Законами України "Про управління об`єктами державної власності", "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", "Про оборону України" встановлено, що повноваження в частині управління військовим майном здійснюється центральним органом виконавчої влади - Міністерством оборони України.

Збройні Сили України перебувають у підпорядкуванні Міністерства оборони України, яке згідно статті 10 Закону України "Про Збройні Сили України" забезпечує їх життєдіяльність, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26 листопада 2014 року Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Пунктом 5 цього Положення на Міністерство оборони України покладено обов`язок організовувати планово-фінансову роботу в апараті Міноборони, на підприємствах, в установах і організаціях, які належать до сфери його управління, здійснювати контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечувати організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку.

Отже, Міністерство оборони, як центральний орган виконавчої влади, є також уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах, яке безпосередньо зацікавлене у збереженні військового майна, яким є й землі оборони, їх використання за призначенням для виконання визначених функцій, у тому числі вказаної земельної ділянки під майданчиком, який передано в оренду для підприємницької діяльності відповідачу.

Також, відповідно до Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року №448, квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами Збройних Сил України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України; територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління; квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини); квартирно-експлуатаційні служби військових частин (пункт 2.1. Положення).

Одним із основних завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення є забезпечення військових частин фондами військового містечка, територією та земельними ділянками (пункт 1.3 Положення). Саме тому, на квартирно-експлуатаційну службу військової частини покладається організація збереження та матеріальний облік фондів і територій військових містечок, квартирного майна та земельних ділянок, переданих військовій частині на утримання та експлуатацію, проведення їх інвентаризації (пункт 3.1. Положення).

Фонди і територія військового містечка, а також земельні ділянки передаються військовим частинам на утримання і експлуатацію через квартирно-експлуатаційні органи за Актом приймання (передачі) для утримання та експлуатації будівель, споруд і території військового містечка, який затверджується начальником територіального квартирно-експлуатаційного управління (пункт 4.4. Положення).

Відповідно, саме КЕВ (КЕЧ) здійснює облік земельних ділянок, їх інвентаризацію, оформлення прав на них, контроль за використанням їх за цільовим призначенням та уповноважений вчиняти дії щодо захисту прав держави у сфері використання земель оборони (пункти 5.18, 5.19, 5.24 Положення).

Спір у справі виник щодо майданчика з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Авіаційна, 78, смт. Озерне, Житомирського району, а фактично земельної ділянки з цільовим призначенням - землі оборони, перебуває у користуванні Міністерства оборони України в особі КЕВ м. Житомира.

Як вбачається судами з матеріалів справи, 13 серпня 2024 року Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону, у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", направлено до Житомирської районної державної адміністрації повідомлення за вих. №62-2615 про наявність вказаних порушень інтересів держави, про необхідність вжиття заходів до їх захисту, а також прокурором попереджено, що у разі подальшої бездіяльності, Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону будуть вжиті самостійно заходи представницького характеру на захист інтересів держави.

Також, 30 липня 2024 року за вих. №2436 аналогічні повідомлення направлені до Міністерства оборони України та КЕВ м. Житомира.

У відповіді від 12 серпня 2024 року №220/74/1479 Міністерство оборони України зазначило, що не вбачає порушень законодавства при передачі в оренду майданчика, а припинення (розірвання) договору призведе до зменшення надходжень коштів оборонному відомству.

КЕВ м. Житомира не надало відповіді, попри встановлений прокурором термін (до 10 серпня 2024 року).

Житомирська районна державна адміністрація у відповіді від 21 серпня 2024 року №01- 18/3137 повідомила, що нею будуть вжиті заходи щодо захисту інтересів держави. Проте, у відповіді від 30 серпня 2024 року №01-3233 Житомирська районна військова адміністрація повідомила, що про зазначені прокурором порушення їм нічого невідомо, а в зв`язку із кадровими змінами клопоче, аби прокуратура самостійно вживала заходи до захисту інтересів держави.

Прокурором правильно розцінена така поведінка позивачів як нездійснення уповноваженим органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту інтересів держави. Прокурором у повній мірі дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та доведена наявність підстав для його участі у даній справі в інтересах визначених позивачів.

Щодо суті спору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Згідно зі статтею 326 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 Земельного кодексу України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Відповідно до статті 398 Цивільного кодексу України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Слід зазначити, що власник земельної ділянки не втрачає права володіння нею навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу (договору) використовує інша особа.

За вказаного, зайняття земель оборони з порушенням Земельного кодексу України та законодавства у сфері обороноздатності країни, не пов`язане з позбавленням володіння земельною ділянкою, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. Водночас судами враховується, що позовні вимоги стосуються лише частини земельної ділянки, що належить до земель оборони.

За вказаного, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні землями оборони шляхом визнання недійсним договору №124/2019 від 06 травня 2019 року про оренду майданчика з бетонно-тротуарної плитки та застосування наслідків недійсності правочину у цій справі є негаторними.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі № 916/933/17 зазначено, що за змістом частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215, частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею. Обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин, ніж ті, щодо яких було оформлено відносини.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи в парі з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, у залежності від того, наскільки він відповідає вимогам до правочинів, що містяться в статті 203 Цивільного кодексу України.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином (схожий за змістом висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у справі №904/4885/20, від 11 квітня 2023 року у справі №916/508/22).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення нікчемності правочину або про визнання його недійсним (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16-ц, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі №916/933/17, від 26 червня 2019 року у справі №910/12454/17, від 08 вересня 2021 року у справі №915/857/20).

З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира передав відповідачу за договором оренди нерухомого військового майна від 06 травня 2019 року №124/2019 в оренду майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, для використання у підприємницькій діяльності - під розміщення кафе.

Вказаний майданчик з бетонно-тротуарної плитки був поставлений КЕВ м. Житомира на баланс згідно акта комісійного обстеження від 17 квітня 2014 року, яким проведено огляд території військового містечка №84 у АДРЕСА_2 та виявлено майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м, який не обліковувався на відповідному балансі.

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року (у редакції, чинній на момент укладення договору) відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України".

Аналогічні вимоги передбачено у частині 6 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які діють на даний час.

Статтею 7 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" передбачено, що військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми звітності №1-вул (річна) "Звіт про дорожньо-мостове господарство" від 01 липня 2009 року №193, затвердженої наказом Міністерства з питань Житлово-комунального господарства України "Про затвердження форми звітності № 1-вул (річна) "Звіт про дорожньо-мостове господарство":

- тверде покриття - цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні;

- удосконалене покриття - цементобетонне, асфальтобетонне, залізобетонне або армобетонне збірне покриття, бруківки із брущатки й мозаїки, збірні покриття з дрібнорозмірних бетонних плит, із щебеню і гравію, оброблених органічними й в`язкими матеріалами.

Пунктом 4 частини 1 статті 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" унормовано, що об`єкти у сфері благоустрою населених пунктів - це, серед іншого, території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

За змістом статті 14 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" передбачено, що елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, поміж іншого: 1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм.

Державними будівельними нормами (ДБН) Б.2.2.-5:2011 "Благоустрій територій" у пункті 9.1 Покриття підпункті 9.1.1 визначено наступні види покриття, що використовуються для благоустрою:

- тверді (капітальні) - монолітні або збірні, що виконуються з асфальтобетону, цементобетону, природного або штучного каменю тощо;

- "м`які" (некапітальні) - такі, що виконуються з природних або штучних сипучих матеріалів (пісок, щебінь, гранітні висівки, керамзит, гумова крихта тощо), що знаходяться у природному стані або у сухих сумішах, ущільнених або укріплених в`яжучим;

- газонні - такі, що виконуються за спеціальними технологіями підготовки та посадки трав`яного покрову; комбіновані - сполучення покриттів, вказаних вище (наприклад, плитка, утоплена в газон тощо);

- комбіновані - сполучення покриттів, вказаних вище (наприклад, плитка, утоплена в газон тощо).

При цьому, відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 184 Цивільного кодексу України розрізняються речі, визначені індивідуальними та родовими ознаками.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою.

Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

На переконання судів обох інстанцій, майданчик з бетонно-тротуарної плитки нерозривно пов`язаний з поверхнею, яку він покриває, тобто певну частину земельної ділянки.

Виходячи з аналізу статей 179, 181, 189 Цивільного кодексу України, майданчик з бетонно-тротуарної плитки не є рухомою річчю, оскільки відсутня можливість вільно переміщувати його у просторі, водночас він також не може бути об`єктом нерухомого майна без земельної ділянки, на якій він знаходиться.

Відповідно до частини 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно положень частин 1, 4 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній станом на час укладання правочину) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Згідно зі статтею 186 Цивільного кодексу України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.

Головною визнається та річ, яка сама по собі задовольняє повну потребу особи в її господарській чи побутовій діяльності, а приналежністю вважається та річ, яка робить користування головною річчю більш зручним або ефективним і при цьому самостійно задовольняти потребу особи не може.

Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарської призначення речі.

Як вбачається судами з акта комісійного обстеження території військового містечка № НОМЕР_2 АДРЕСА_2 від 17 квітня 2014 року, майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв. м було виявлено саме при обстеженні будівлі інв. №8 52-ГБО смт. Озерне за адресою розташування цієї будівлі /т.1, а.с.45/.

З акта прийняття-передачі основних засобів від 17 квітня 2014 року /т.1, а.с.43/ також вбачається, що на підставі акта від 17 квітня 2014 року комісійного обстеження прийнято на баланс КЕВ у м. Житомирі майданчик саме 52-ГБО.

Водночас суд першої інстанції обгрунтовано врахував, що вказаний майданчик з бетонно-тротуарної плитки знаходиться на земельній ділянці, на якій розміщений лише один об`єкт нерухомості, а саме: Гарнізонний будинок офіцерів.

З дослідженого судами, а саме згідно кадастрового плану земельної ділянки :04:002:0017 та експлікації земельних угідь до нього вбачається, що єдиними об`єктом нерухомості на кадастровому плані є Гарнізонний будинок офіцерів, загальна площа земельної ділянки 0,8966 га /т.1, а.с.74-78/. При цьому 0,2636 га - землі під соціально - культурними об`єктами, 0,6330 га займають вулиці та бульвари (включаючи тротуари) набережні, площі. Водночас інформація про наявність на цій земельній ділянці такого нерухомого майна як майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м, відсутня.

Також, у матеріалах справи міститься акт інвентаризації нерухомого військового майна від 28 вересня 2018 року, складений комісією, затвердженою наказом начальника КЕВ м. Житомир №250 від 18 грудня 2017 року, з якого вбачається, що інвентаризацію проведено щодо майданчика з бетонно-тротуарної плитки загальною площею 663 кв.м, в/м №84 розташованого за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78. В акті зазначено також, що будівля збудована у 1936 році /т.1, а.с.237 (на звороті)/.

Згідно з відповіддю Новогуйвинської селищної ради від 13 листопада 2024 року №05-20/1906 адресу: смт. Озерне, вул. Авіаційна, 78, присвоєно будинку офіцерів (інв.№8) рішенням виконкому від 21 вересня 2017 року, що розташований саме за цією адресою. Окрему адресу такому об`єкту нерухомості, як майданчик з бетонно-тротуарної плитки уповноважений орган не присвоював /т.2, а.с.74/.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у витязі з Державного земельного кадастру детальної адреси земельної ділянки та найменування будівлі, розташованої на ній, є необґрунтованими, оскільки згідно з кадастровим планом земельної ділянки №:04:002:0017 та експлікацією до нього встановлено, що єдиним об`єктом нерухомості на зазначеній земельній ділянці є Гарнізонний будинок офіцерів, який займає частину ділянки площею 0,2636 га під соціально-культурними об`єктами, при цьому інша частина використовується як вулиці, бульвари тощо, а згідно з актом інвентаризації військового майна від 28 вересня 2018 року майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв.м (в/м №84) розташовано саме за адресою вул. Авіаційна, 78, яка рішенням виконкому від 21 вересня 2017 року присвоєна Гарнізонному будинку офіцерів, отже, наявні у справі документи у своїй сукупності підтверджують розміщення зазначених об`єктів на відповідній земельній ділянці, а відсутність окремої адреси для майданчика не впливає на правову оцінку встановлених обставин.

У суді першої інстанції представниками сторін було підтверджено розташування спірного майданчика у внутрішньому дворі 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) в смт. Озерне.

Додатковим підтвердженням того, що вказаний майданчик з бетонно-тротуарної плитки не є окремим об`єктом нерухомого майна та є об`єктом благоустрою 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) в смт. Озерне є інвентарна картка КЕВ у м. Житомирі №2298 обліку основних засобів в бюджетних установах, у якій зазначено: "Майданчик 52-ГБО з бетонно-тротуарної плитки" /т.1, а.с.240/, що свідчить про те, що цей майданчик відноситься саме до об`єкта нерухомості - 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) в смт. Озерне.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що матеріалами справи підтверджено, що майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв. м не є нерухомим майном в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом благоустрою 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) у смт. Озерне та приналежністю до головної речі - земельної ділянки, на якій у даному випадку розташований 52-гий Гарнізонний будинок офіцерів (ГБО).

Отже, майданчик з бетонно-тротуарної плитки, що розташований перед 52-им Гарнізонним будинком офіцерів належить до об`єктів благоустрою, тобто є типом покриття перед будівлею, а не окремим об`єктом нерухомого майна, є допоміжним обладнанням відповідної частини земельної ділянки, на якій розташована будівля (інв.№8) 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) в смт. Озерне, з метою задоволення потреб у покращенні можливостей її експлуатації за призначенням, тобто він є приналежністю до головної речі - земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно.

Виходячи з правової природи приналежності до речі, вона не може бути самостійним (окремим) об`єктом цивільного обігу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протилежні доводи апелянта ґрунтуються на взаємовиключних твердженнях про те, що з одного боку, орендоване фізичною особою-підприємцем майно (майданчик з бетонно-тротуарної плитки) є окремим індивідуально визначеним майном у розумінні частини 3 статті 283 Господарського кодексу України, а з іншого боку - є нерухомим майном (інженерною спорудою) з посиланням на лист-роз`яснення ФДМУ від 24 грудня 2020 року № 10-16-26490, який (лист) має суто рекомендаційний характер, оскільки не є зареєстрованим у Міністерстві юстиції України нормативно-правовим актом ФДМУ, обов`язковим для застосування в спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 березня 2025 року у справі №916/4116/23.

Неможливість державної реєстрації права державної власності чи права господарського відання на тверде покриття як на окремий об`єкт цивільного права є додатковим аргументом на користь відсутності в такого майна статусу нерухомого майна. При цьому тверде покриття не має жодної цінності за відсутності можливості використання земельної ділянки, приналежністю або складовою частиною якої є таке покриття.

За статтею 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Тобто, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою, вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі та отримання прибутку. При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки) на визначений строк.

Враховуючи викладене, на переконання судів обох інстанцій, укладений між позивачем 3 та відповідачем договір оренди нерухомого військового майна за своєю правовою природою та юридичними ознаками є договором оренди землі, оскільки очевидним є той факт, що метою відповідача, який брав в оренду майданчик з бетонно-тротуарної плитки для розміщення кафе було отримання користі саме від земельної ділянки під ним, а не від властивостей бетонно-тротуарної плитки чи майданчика вцілому.

Крім того, відповідно до пункту 5.15 спірного договору орендар зобов`язаний щомісячно компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею (пропущено) га, на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Апеляційний господарський суд враховує ту обставину, що орендар компенсує орендодавцю плату за землю додатково до орендної плати та саме пунктом 5.15 сторонами зафіксовано факт передачі в користування частини земельної ділянки, що свідчить про дійсні наміри сторін.

Також Північно-західний апеляційний господарський суд звертає увагу, що майно передається в оренду з метою використання під кафе. З матеріалів справи, а саме листа Новогуйвинської селищної ради від 08.2024 №05-20/1287 /т.1, а.с.90-91/ вбачається, що наразі на земельній ділянці (майданчику) наявна тимчасова споруда (шатро) та об`єкти виносної торгівлі.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 травня 2018 року у справі №918/633/16, "…за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем ТС за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції Ради, не можна визнати законним", що вказує на розміщення тимчасової споруди саме на земельній ділянці.

Верховним Судом неодноразово зазначалося про існування принципу publicum privatorum pactis mutari non potest (публічне право не може бути змінено приватними угодами). Використання принципу "свободи договору" за наявності чіткого правового регулювання конкретних правовідносин не може бути використано для уникнення необхідності його дотримання, а приватно-правові інструменти не повинні створювати ілюзію дотримання законодавства та добросовісності дій учасників договірних відносин (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2025 року у справі №916/5766/23, від 11 березня 2025 року у справі №916/5753/23).

Так, згідно листа Новогуйвинської селищної ради від 08.2024 №05-20/1287 /т.1, а.с.90-91/, наразі на земельній ділянці (майданчику) наявна тимчасова споруда (шатро) та об`єкти виносної торгівлі. Згідно з завіреною копією рішення виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради від 24 червня 2015 року №66, яка була пред`явлена орендарем, виконавчим комітетом надавався дозвіл ФОП Федоровичу А.А. на розміщення об`єкту торгівлі в кафе "Івушка" в смт. Озерне ГБО та затверджено режим роботи без вихідних та перерви з 11:00 до 01:00 та надавався дозвіл на торгівлю алкогольними напоями ФОП Федоровичу А.А. в кафе "Івушка". Алкогольні напої, за інформацією орендаря, у даному закладі продаються. Щодо цього закладу обмеження на продаж алкогольних напоїв громадою з 2021 року не встановлювалися.

При цьому, використання переданого позивачем 3 відповідачу в оренду майданчика з бетонно-тротуарної плитки без використання земельної ділянки, на якій воно знаходиться, є неможливим, оскільки він нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою, на якій розташований.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами існують фактичні відносини з передання в користування частини земельної ділянки, метою яких є отримання прибутку від кафе, яке там розміщено відповідачем, а умови укладеного між позивачем 3 та відповідачем правочину свідчать про те, що останні фактично уклали договір оренди частини земельної ділянки, а відтак, до оспорюваного правочину слід застосовувати норми законодавства, якими врегульовано питання укладення та виконання договору оренди землі (Земельний кодекс України, Закон України "Про оренду землі").

З огляду на викладене та виходячи зі змісту укладеного між КЕВ м. Житомира та відповідачем спірного правочину, фактично предметом цього договору є передача частини земельної ділянки площею 663 кв. м, що розташована поблизу будівлі 52-го Гарнізонного будинку офіцерів (ГБО) в смт. Озерне, що має кадастровий номер :04:002:0017, загальну площу 0,8966 га, цільове призначення - землі оборони, вид використання "для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України", перебувають у державній власності.

Таким чином, на підставі зазначеного договору фактично відбулась передача в оренду частини земельної ділянки державної форми власності з цільовим призначенням - землі оборони, тобто сторонами вчинено удаваний правочин.

Водночас відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом статті 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Згідно зі статтею 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

А відтак, окрема передача майданчика з бетонно-тротуарної плитки, що не є індивідуально визначеним нерухомим майном та не зареєстроване таким в Державному реєстрі, в користування будь-якій особі без передачі цій особі відповідної земельної ділянки є неможливою.

Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Земельного кодексу України визначено, що землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельна ділянка з кадастровим номером :04:002:0017, площею 0,8966 га, на якій розташований, у тому числі майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв. м, перебуває у державній власності, а права власника від імені держави здійснює Житомирська районна державна адміністрація, що зареєструвала його 02 лютого 2021 року.

У матеріалах справи відсутні рішення Житомирської районної державної адміністрації щодо передачі в оренду відповідачу земельної ділянки з метою під кафе.

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з частиною 8 статті 93 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Відповідно до статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Таким чином, право постійного користування не є тим правом, яке надає право користувачу земельної ділянки або іншій особі надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган.

Відповідно до статей 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі і земельних ділянок належать до повноважень Кабінету Міністрів України.

Окрім зазначеного, частина 1 статті 19 Земельного кодексу України містить положення щодо поділу земель України за цільовим призначенням на відповідні категорії, серед яких, зокрема, є землі оборони.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" військові частини можуть дозволяти фізичними і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування, за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними і юридичними особами відповідних договорів щодо земельних ділянок, наданих військовим частинам у постійне користування. При цьому, порядок укладення таких договорів та надання дозволів фізичним та юридичним особам на використання земель оборони має визначатися Кабінетом Міністрів України.

Проте, як на час укладання оспорюваного правочину, так і наразі, Кабінетом Міністрів України не визначений порядок використання земель оборони в господарських цілях.

При цьому землі оборони є землями державної форми власності та об`єктами обмеженої оборотоздатності і не можуть бути передані в користування допоки не розроблено порядок передачі їх в оренду (користування) для інших цілей.

Також, судами враховується, що погодження на передачу в оренду вказаного майданчика з бетонно-тротуарної плитки, надані Квартирно-експлуатаційному відділу м. Житомира Регіональним відділенням Фонду державного майна по Житомирській області та Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних сил України, в контексті наведених вище норм закону, є неправомірними.

Таким чином, КЕВ м. Житомир передавши в оренду відповідачу майданчик з бетонно-тротуарної плитки площею 663 кв. м, який є приналежністю до головної речі - фактично передав в оренду частину земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме військове майно - ГБО, що призвело до незаконного використання земель оборони відповідачем та перешкоджає використанню таких земель за цільовим призначенням, а саме: для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України.

З огляду на викладене, враховуючи, що при укладенні спірного договору не було дотримано встановленого нормами земельного законодавства порядку передачі в користування (оренду) земельної ділянки площею 663 кв.м, враховуючи відсутність повноважень на вчинення такого правочину у КЕВ м. Житомира, Господарський суд Житомирської області дійшов правильного висновку, що спірний договір укладено з порушенням приписів частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України та правомірно задоволив позовну вимогу про визнання недійсним договору оренди нерухомого військового майна №124/2019 від 06 травня 2019 року.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно з частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, визнання недійсним договору оренди має правовим наслідком повернення об`єкта оренди в порядку і на умовах, які встановлені законом. Враховуючи задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди нерухомого військового майна №124/2019 від 06 травня 2019 року, позовна вимоги про повернення об`єкта оренди також обгрунтовано задоволена місцевим судом.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/24, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Федорович Андрія Анатолійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/24 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 22 січня 2025 року у справі №906/925/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №906/925/24 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "15" травня 2025 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.