ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" травня 2025 р. Справа№ 910/15838/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025

у справі № 910/15838/24 (суддя Пукас А.Ю.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс»

про стягнення 35 723, 39 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі - ПрАТ «СК «АРКС», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» (далі - АТ «СК «ББС Іншуранс», відповідач) про стягнення 35 723, 39 грн суми страхового відшкодування за полісом ЕР № 205585439.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ним на виконання умов договору добровільного страхування здійснено виплату суми страхового відшкодування у зв`язку з чим до нього перейшло право вимоги до відповідача (винної особи) в межах понесених витрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 у справі №910/15838/24 в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з відсутності фактичних та правових підстав для покладення на АТ «СК «ББС Іншуранс» обов`язку з відшкодування майнової шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність страховика не настала, через те, що дана подія не є ДТП в силу норм чинного законодавства.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 заяву Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» про розподіл судових витрат у справі № 910/15838/24 задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 900,00 грн. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням та додатковим рішенням, ПАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, та скасувати додаткове рішення.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом прийняте за неповного з`ясування всіх обставин справи, а також за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що подія за участі потерпілої особи та забезпеченого транспортного засобу, власником якого застрахована цивільно-правова відповідальність, відбувалася під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу, у зв`язку з чим вказана подія, відповідно до умов страхового полісу та вимог Закону, має бути визнана страховим випадком. Кваліфікація відповідачем цієї події лише через ознаку руху транспортного засобу є помилковою (зазначеної позиції дотримується Господарський суд Вінницької області у рішенні від 07 квітня 2023 року у справі № 902/849/22, залишеним в силі постановою Північно-західного апеляційного господарського суду).

Крім того, скаржник зауважує, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2024 у справі № 199/1533/24 було встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована АТ «СК «ББС Іншуранс», і тому останнє, як страховик ОСОБА_1 має нести відповідальність за страхувальника щодо даного ДТП.

Досліджуючи матеріали апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що апелянт просить скасувати додаткове рішення у справі, про що зазначає в прохальній частині апеляційної скарги, однак окремих доводів щодо підстав для його скасування не зазначає, при цьому вважає, що додаткове рішення підлягає скасуванню як похідне за наслідками скасування основного рішення у справі.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі № 910/15838/24. Розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Акціонерному товариству «Страхова компанія «ББС Іншуранс» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 11 квітня 2025 року. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/15838/24.

03.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/15838/24 та були передані головуючому судді.

Відповідач скористався правом, наданим ст. 263 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін. Представник АТ «СК «ББС Іншуранс» наголошує, що обов`язковою умовою відшкодування шкоди є настання страхового випадку. З доказів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що обидва транспортні засоби не рухались, бо були припарковані, що виключає можливість визнання даної події дорожньо-транспортною пригодою, отже, якщо не було страхового видавку, тому і цивільно-правова відповідальність страховика не настає.

Разом з тим, відповідач зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 10 000,00 грн, які останній поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

16.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, обґрунтоване завищеним розміром понесених адвокатських витрат, який зазначений відповідачем.

Окрім того, позивач зазначає, що зазначені витрати не підтверджено документально, оскільки відповідачем не надано документів щодо їх сплати.

29.04.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення, в яких останній посилається на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2025 року у справі №910/10471/24, вказуючи, що в подібних правовідносинах суд дійшов висновку щодо покладення відповідальності за заподіяну шкоду на страховика, тобто на відповідача у справі.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 22.11.2021 між Позивачем (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № сс124603Га1дж, відповідно до умов якого застраховано транспортний засіб Volkswagen, державний номер НОМЕР_1 , 2019 року випуску.

Строк дії вказаного договору страхування згідно пункту 18: з 23.11.2021 по 22.11.2022.

06.06.2022 о 18:00 у м. Дніпро, вул. Н. Олексієнко сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: Volkswagen, державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована Відповідачем згідно полісу №ЕР/205585439 (ліміт відповідальності за шкоду майну - 130 000 грн, франшиза - 1 000 грн).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди 06.06.2022 пошкоджено застрахований автомобіль Volkswagen, державний номер НОМЕР_1 , а учасниками оформлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду - електронний європротокол від 06.06.2022 (далі за текстом - Європротокол).

Як вбачається з п. 14 Європротоколу від 06.06.2022, наявного в матеріалах справи, водій ОСОБА_1 визнав вину в ДТП.

Страхувальник повідомив позивача про ДТП та звернувся до нього із заявою щодо виплати за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу.

Згідно рахунку - фактури ФОП Омельченко О.М. № ЯК-1253 від 14.06.2022 вартість відновлювального ремонту становить 36 723, 39 грн з ПДВ.

Згідно розрахунку страхового відшкодування та страхового акту №ARX3292875 від 16.06.2022 Позивачем прийнято рішення про виплату на користь ФОП Омельченко О.М. суми в розмірі 36 723, 39 грн., на підтвердження чого надано платіжне доручення № 895230 від 17.06.2022.

Позивач зазначає, що на підставі статті 993 ЦК України та статті 108 Закону України «Про страхування» до нього, як до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, що отримав страхове відшкодування має до особи, відповідальної за завдані збитки - Відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач звертався до Відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування від 29.08.2022 № 7037/18/ЦВ, однак відповідач відмовив у виплаті, мотивуючи відмову тим, що транспортні засоби бути припарковані, пошкодження транспортного засобу відбулося не під час їх руху, в силу чого такий випадок не є страховим та не є ДТП.

Позивач зазначає, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05.07.2024 у справі № 199/1533/24 у позові АТ «СК «АРКС» до ОСОБА_1 про стягнення 36 723, 39 грн відмовлено з огляду на те, що АТ «СК «АРКС» пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на ДТП застрахована ПрАТ «СК «ББС ІНШУРАНС», а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

В силу зазначеного, позивач з даним позовом звертається до страховика винної особи та просить суд стягнути з останнього суму 35 723, 39 грн.

Обґрунтовуючи заперечення, відповідач посилається на положення статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та абзацу 37 пункту 1.10 Правил дорожнього руху України.

Так, відповідач зазначає, що обидва транспортні засоби не рухалися бо були припарковані, тому цивільно-правова відповідальність страховика не настає, так як дана подія не є ДТП в силу вищезазначених норм.

Щодо рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05.07.2024 у справі № 199/1533/24 відповідач зазначає, що ПрАТ «СК «Аркс» мав подавати апеляційну скаргу з посиланням на загальні норми статті 1166 ЦК України щодо відшкодування шкоди, а не на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який в таких правовідносинах не підлягає застосуванню.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05.07.2024 у справі №199/1533/24 встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована відповідачем.

Крім того, позивач зазначає, що із наданого Європротоколу не вбачається можливості виключити, що автомобіль Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 не перебував у русі.

Вказаний довід позивача відповідач відхилив та розцінив як припущення, оскільки відповідних доказів позивач не надав.

Натомість Відповідач зазначає, що у схемі події Європротоколу зафіксовано паралельне розташування транспортних засобів та їх пошкодження, що також вбачається із заяви ОСОБА_2 про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу від 06.06.2022.

На підтвердження вказаного відповідачем також надано фотографію з місця події.

Крім того, відповідач стверджує, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05.07.2024 у справі № 199/1533/24 встановлено лише факт страхування відповідачем цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 як водія транспортного засобу Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , а питання наявності підстав для відмови та правомірність такої відмови у виплаті страхового відшкодування судом у такій справі не розглядалося.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що нормативно-правові акти, які застосовано при ухваленні даного рішення використовуються в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Нормою ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасникам дорожнього руху при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди за наявності встановлених наведеного Закону обставин дозволено спільно складати повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («Європротокол») без інформування відповідного підрозділу МВС України про її настання.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За приписами статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом позивач просить суд стягнути з відповідача в порядку регресу понесені витрати у вигляді виплаченого страхового відшкодування за заподіяну страхувальником відповідача майнову шкоду.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивач звертався до відповідача із заявою у порядку статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за наслідками розгляду якої відповідачем відмовлено у виплаті із посиланням на статтю 6 вказаного закону та Правил дорожнього руху.

Судом першої інстанції зазначено, що Відповідач згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/205585439 зобов`язався здійснити страхову виплату у випадку настання страхового випадку із врахуванням встановлених лімітів.

Згідно статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно абзацу 37 пункту 1.10 Правил дорожнього руху України дорожньо-транспортна пригода це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що дійсно транспортні засоби Volkswagen, державний номер НОМЕР_1 та Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 не перебували в русі, що виключає визнання такого випадку страховим по відношенню до зобов`язань відповідача, передбачених полісом №ЕР/205585439, які не є безумовними.

Вказане підтверджується схемою пригоди, зазначеної у Європротоколі та інформацією, зазначеною страхувальником позивача у заяві про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу від 06.06.2022, у графі «Детальний опис події».

Колегія суддів, дослідивши доводи апеляційної скарги щодо помилкової кваліфікації події у даній справі лише через ознаку руху транспортного засобу, з посиланням скаржника на рішення у справі № 902/849/22, яку залишено апеляційним господарським судом в силі, вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 4 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що предметом спору у справі № 902/849/22 є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення 200 000,00 грн сплаченого страхового відшкодування у порядку регресу. Причиною виникнення спору у цій справі стало питання чи підпадає завдання страхувальником шкоди потерпілій особі під страховий випадок, визначений страховим полісом та відповідно наявності або відсутності правових підстав для стягнення зі страхувальника у порядку регресу сплаченого страховиком потерпілій особі суми страхового відшкодування.

У вересні 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір №АО/1907207 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 4 страхового полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000, 00 грн.

Отже, обставини справи свідчать, що спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з тим, судом відхилено твердження відповідача, що подія, яка відбулася за участю забезпеченого транспортного засобу не є ДТП, оскільки згідно відомостей Національної поліції України вказаній події присвоєно ідентифікатор дорожньо-транспортної пригоди та зазначено вид дорожньо-транспортної пригоди - падіння вантажу.

Враховуючи вищевикладене, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апелянта з посиланням на правову позицію, викладену судом у справі № 902/849/22, оскільки обставини у даній справі є відмінними від обставин у справі № 910/15838/24.

Разом з тим, колегія суддів надає оцінку доводам позивача щодо його посилань на правову позицію, викладену у справі з подібним предметом спору, а саме на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24 квітня 2025 року у справі № 910/10471/24.

З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень щодо справи № 910/10471/24 вбачається, що пасажир, перебуваючи в автомобілі "Volkswagen", відчиняючи двері транспортного засобу, не переконалась, що це буде безпечно, чим створила загрозу іншим учасникам дорожнього руху, та в результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем "Renault" (контакт дверей із дзеркалом), що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів та завдало матеріальних збитків.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у вищевказаній справі не є подібними з даною справою, оскільки з обставин, викладених у справі № 910/10471/24 вбачається, що під час руху одного із транспортних засобів відбулося зіткнення (контакт дверей із дзеркалом), тобто сталась дорожньо-транспортна пригода, що не узгоджується з обставинами викладеними у справі №910/15838/24, де транспортні засоби не перебували в русі.

Статтею 5 Закону України «Про страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залежно від вольового характеру, страхування може бути добровільним або обов`язковим. Саме залежно від виду укладеного договору страхування потерпілою стороною страховик і набуде можливості застосувати право вимоги в порядку суброгації чи регресу.

Поняття добровільного майнового страхування розкривають положення статті 6 Закону України «Про страхування» та статей 979, 982 ЦК України. Добровільне страхування здійснюється на основі договору між страховиком і страхувальником, що в даному випадку і відбулося у правовідносинах позивача та його страхувальником.

Судом першої інстанції вірно наголошено, що основним призначенням добровільного страхування є майновий захист інтересів страхувальника, що покликаний зменшити шкідливі для власника (володільця) наслідки пошкодження чи знищення його майна, однак не його обов`язок повністю відшкодувати понесені витрати у результаті виконання такого договору, що в даному випадку намагається вчинити позивач, звертаючись з позовом до відповідача.

Метою визначення та відшкодування розміру збитків полягає у тому, що за рахунок коштів від відшкодування збитків відбувається відновлення та/або повернення транспортного засобу у стан на момент пошкодження, а не намагання позивача відновити своє фінансове становище із врахуванням умов договору добровільного страхування наземного транспорту, на підставі якого позивачем здійснювалась страхова виплата.

Щодо апеляційних доводів скаржника відносно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 05.07.2024 у справі № 199/1533/24, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішенням дійсно встановлено наявність зобов`язань відповідача згідно полісу № ЕР/205585439 станом на дату заподіяння позивачу збитку, однак судом жодним чином не розглядалося та не досліджувалося питання правомірності відмови відповідача у здійсненні виплати позивачу за вказаним полісом з урахування обставин, при яких заподіяно шкоду.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача в межах розгляду справи №199/1533/24, неоскарження позивачем чи третьою особою до суду апеляційної інстанції рішення № 199/1533/24, жодним чином не спростовує відсутність обов`язку у відповідача у даній справи здійснювати виплату суми страхового відшкодування за полісом № ЕР/205585439.

Щодо оскарження позивачем правомірності ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення та правильності розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем до матеріалів справи надано:

- договір № 1201/0121 від 01.12.2021 про надання професійної правничої (правової) допомоги, пунктом 3.1 якого закріплено, що розмір гонорару визначається сторонами у Протоколах погодження договірної ціни;

- додаткова угода від 18.12.2023 до договору № 1201/0121 від 01.12.2021 про надання професійної правничої (правової) допомоги;

- протокол погодження договірної ціни від 26.12.2024;

- акт прийому наданої професійної правничої допомоги від 07.03.2025, який підписано сторонами без зауважень та претензій та тим самим погоджено перелік наданих адвокатом послуг на загальну суму 11 700 грн;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН № 1317 від 04.11.2017.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Судом враховано, що Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року,«Гімайдуліна і інші проти України»(пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші.

У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №910/4515/18.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначає, що складений адвокатом відзив не відрізняється суттєво від листа ПрАТ «СК «Брокбізнес» вих. 987/11 від 20.09.2022 про відмову у виплаті страхового відшкодування, що свідчить про завищення визначених витрат, а заявлені до відшкодування витрати не є документально підтвердженими.

При цьому заперечення позивача не містять «прохальної частини» про відмову у стягненні витрат або зменшення їх розміру.

З огляду на викладене вище, судом першої інстанції вірно зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 922/1964/21 від 16.11.2022 зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Із наданого відповідачем Акту прийому наданої професійної правничої допомоги від 07.03.2025 вбачається, що адвокатом надано клієнту (відповідачу) послуги на суму 11 700 грн, які останнім прийнято без зауважень та претензій.

Судом першої інстанції підставно відхилено доводи позивача та зазначено, що наявність листа ПрАТ «СК «Брокбізнес» вих. 987/11 від 20.09.2022 про відмову у виплаті страхового відшкодування не спростовує необхідність вивчення адвокатом матеріалів позовної заяви, та складання і подання заяв по суті позову (відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив).

Колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22 відступила від висновків, викладених у постанові від 21.10.2022 у справі №910/13595/20, у зв`язку з чим заява про стягнення/розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

В силу зазначеного, такими, що не підлягають відшкодуванню позивача є послуги, закріплені пунктами 6 та 7 Акту прийому наданої професійної правничої допомоги від 07.03.2025, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо покладення на позивача обов`язку з відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 900,00 грн, які на переконання суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та співмірними з предметом спору та виконаною адвокатом роботою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі № 910/15838/24 відповідають чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 244, 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі № 910/15838/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 у справі №910/15838/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/15838/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко