СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Харків Справа № 922/3343/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Тихий П.В. , суддя Шутенко І.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлкіній О.М.

за участю представників учасників справи:

позивача не з`явився

відповідача Миронов О.А.

розглянувши апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ, (вх. № 381 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі № 922/3343/24 (повний текст якого складено та підписано у приміщенні господарського суду Харківської області 04.02.2025, суддя Добреля Н.С.)

за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця Горбачова Сергія Вікторовича, м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Горбачова Сергія Вікторовича, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 1.225.464,99 грн вартості переданої на зберігання продукції, а також судові витрати. Позов обґрунтовував невиконанням відповідачем як зберігачем свого обов`язку щодо збереження переданого позивачем як поклажодавцем товару за Договором зберігання від 11.08.2021 №62.

Позов обґрунтовує невиконанням відповідачем як зберігачем свого обов`язку щодо збереження переданого позивачем як поклажодавцем товару за Договором зберігання від 11.08.2021 №62 та повернення товару поклажодавцю після закінченнястроку дії договору .

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі № 922/3343/24 в позові відмовлено повністю.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- у даному випадку для виникнення правових підстав для стягнення з відповідача вартості втраченого товару обов`язковою умовою є встановлення самого факту його втрати (нестачі), а також вини відповідача у вигляді умислу або грубої необережності;

- саме позивач одержує товар після припинення Договору в місці його здавання (пункт 2.21), обов`язку відповідача доставити залишки товару позивачу за його вимогою після закінчення терміну зберігання умови спірного Договору не містять;

- з наявних у матеріалах справи доказів також неможливо встановити факт втрати залишку переданого на підставі Договору товару;

- судом не встановлено вчинення сторонами протягом дії Договору інвентаризації товару на складі відповідача, також не встановлено вжиття позивачем на протязі більше дев`яти місяців з дати припинення Договору заходів щодо повернення товару, перевірки його стану, в т.ч. шляхом проведення інвентаризації; за відсутності доказів про втрату, знищення чи пошкодження залишку переданого на зберігання відповідачу товару, суд позбавлений можливості встановити протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Окрім цього, позивачем не доведено, що така втрата (за умови її підтвердження) сталася за наявності умислу або грубої необережності відповідача, як того передбачає частина третя статті 950 ЦК України;

- отже позивачем не доведено належними та допустимими доказами такого елементу складу правопорушення, як протиправної поведінки відповідача;

- позивачем був застосований розрахунок розміру збитків, виходячи з вартості товару, за яку він був придбаний на підставі Договорів про закупівлю товарів за державні кошти від 29.07.2021 №243 та від 29.11.2021 №498. Натомість, у жодному з пунктів Договору не зазначено про те, що вартість товару визначається, виходячи з ціни його закупівлі.

Харківський національний університет внутрішніх справ із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що:

- у відповідності до пункту 2.1. Договору зберігач, зокрема, забезпечує повне збереження товару, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю той самий товар або рівну кількість речей того самого роду і якості; турбується про товар, як про власний, вживає всіх заходів щодо його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих якостей; повертає товар поклажодавцю повністю або частково відповідно до вимоги останнього не пізніше 14 днів з дня одержання такої вимоги; повертає товар повністю після припинення Договору (підпункти 2.1.2., 2.1.5., 2.1.7., 2.1.8 Договору);

- після 31.12.2022 строк зберігання належного позивачу товару закінчився, проте частина такого товару фактично залишилася на складі відповідача, при цьому, відповідний залишок переданого на підставі Договору товару фактично зберігався й після закінчення строку зберігання на складі відповідача;

- у даній справі протиправність поведінки відповідача виражається у відсутності з боку останнього добровільного виконання зобов`язання щодо повернення переданого на зберігання товару за договором, який припинив свою дію; факт завдання шкоди у вигляді реальних збитків, розмір яких визначається вартістю неповерненого товару та підтверджується наявними у матеріалах справи копіями накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 28.09.2021 №21- 62-11674, від 15.11.2021 №21-62-12460, від 13.12.2021 №21-62-13137, від 28.12.2021 №21-62-13196, відповідно до яких загальна вартість товару складає 1 225 464,99 грн.; вина відповідача полягає у неповерненні переданого на зберігання товару, оскільки в силу положень частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України, відповідачем не доведено, що він вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання за спірним договором, отже позивачем доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому відповідачем збитків на суму 1.225.464,99 грн.;

- обраний позивачем спосіб захисту у вигляді стягнення вартості переданого на зберігання товару відповідає передбаченим цивільним законодавствам способам захисту та забезпечує ефективний захист прав власника, а також гарантує забезпечення, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на мирне володіння своїм майном.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.02.2025, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ, м. Харків, (вх. № 381 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі № 922/3343/24. Призначено справу до розгляду на 01.04.2025.

04.03.2025 від представника Фізичної особи-підприємця Горбачова С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що:

- позивачем не доведено факт втрати, знищення чи пошкодження залишку переданого на зберігання товару, що втрата (за умови її підтвердження) сталася за наявності умислу або грубої необережності відповідача;

- в укладеному договорі (пункт 2.2.1.) прямо передбачено обов`язок поклажодавця одержати товар після припинення договору в місці його здавання, в той же час обов`язком зберігача (пункт 2.1.7.) є повернення товару поклажодавця повністю або частково відповідно до вимоги останнього не пізніше 14 днів з дня одержання такої вимоги;

- у відповідності до законодавчого регулювання та укладеного сторонами договору після закінчення строку зберігання першою стороною, в якої виникає будь-який обов`язок відносно речі, є саме поклажодавець, поряд з цим, на протязі строку дії договору зберігання, а також станом на час його завершення, позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення залишків товару зі зберігання, отже відповідач договірних зобов`язань з повернення товару не порушував;

- позивач стверджує, що відповідач добровільно мав прийняти на себе відповідальність за бездіяльність власника (позивача, при цьому позивач не обґрунтував правових підстав для такого перекладення відповідальності з однієї сторони на іншу;

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 оголошено перерву в судовому засіданні до 06.05.2025 .

В судове засідання 06.05.2025 з`явився відповідач, який проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник позивача в судове засідання 06.05.2025 не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку в електронні кабінети позивача та його представника електронного листа (ухвали Східного апеляційного господарського суду від 01.04.2025).

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась, у справі достатньо матеріалів для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за відсутністю представника позивача.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено місцевим господарським судом, між ФОП Горбачовим С.В., зберігачем, та ХНУВС, поклажодавецем, був укладений Договір зберігання від 11.08.2021 №62 (надалі Договір). Згідно з його умовами поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання товар, а саме: гранули паливні в кількості 158 т; початок зберігання 11.08.2021; кінець зберігання 31.12.2022.

У відповідності до пункту 2.1. Договору зберігач, зокрема, забезпечує повне збереження товару, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю той самий товар або рівну кількість речей того самого роду і якості; турбується про товар, як про власне, вживає всіх заходів щодо його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих якостей; повертає товар поклажодавцю повністю або частково відповідно до вимоги останнього не пізніше 14 днів з дня одержання такої вимоги; повертає товар повністю після припинення Договору (підпункти 2.1.2., 2.1.5., 2.1.7., 2.1.8).

Згідно з пунктом 2.2. Договору поклажодавець, зокрема, одержує товар після припинення Договору в місці його здавання, якщо інше не встановлено сторонами додатково.

Розділом 3 Договору передбачена відповідальність сторін. А саме: сторона, що постраждала від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за Договором, має право вимагати відшкодування завданих їй збитків (пункт 3.1).

Зберігач несе відповідальність перед поклажодавцем у випадку втрати, псування товару: а) за пошкодження товару, які призвели до погіршення споживчих якостей настільки, що використання того за призначенням стало неможливим ("істотне пошкодження") у розмірі вартості товару; б) за інші пошкодження у розмірі суми, на яку знизилася вартість товару. Зазначені суми розраховуються виходячи з вартості товару на дату початку зберігання (пункти 3.2., 3.3. Договору).

Цей Договір діє з моменту підписання до 31.12.2022 (пункт 5.1. Договору).

Додатковою угодою від 11.11.2021 №1 до Договору сторони внесли зміни до пункту 1.1. та виклали його в новій редакції, а саме: поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання такий товар: 1) гранули паливні в кількості 158 т; початок зберігання 11.08.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 2) гранули паливні в кількості 65,445 т; початок зберігання 11.11.2021; закінчення зберігання 31.12.2022.

Додатковою угодою від 01.12.2021 №2 до Договору сторони внесли зміни до пункту 1.1. та виклали його в новій редакції, а саме: поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання такий товар: 1) гранули паливні в кількості 158 т; початок зберігання 11.08.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 2) гранули паливні в кількості 65,445 т; початок зберігання 11.11.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 3) паливна деревина в кількості 7,5 скл. м; початок зберігання 01.12.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 4) деревне вугілля в кількості 0,40 т; початок зберігання 01.12.2021; закінчення зберігання 31.12.2022.

Додатковою угодою від 28.12.2021 №3 сторони внесли зміни до пункту 1.1. та виклали його в новій редакції, а саме: поклажодавець передав, а зберігач прийняв на відповідальне зберігання такий товар: 1) гранули паливні в кількості 158 т; початок зберігання 11.08.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 2) гранули паливні в кількості 65,445 т; початок зберігання 11.11.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 3) паливна деревина в кількості 7,5 скл. м; початок зберігання 01.12.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 4) деревне вугілля в кількості 0,40 т; початок зберігання 01.12.2021; закінчення зберігання 31.12.2022; 5) гранули паливні в кількості 277,3995 т; початок зберігання 28.12.2021; закінчення зберігання 31.12.2022.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання наступний товар: 1) гранули паливні з деревини хвойних порід у кількості 158 т на суму 692.040,00 грн; 2) гранули паливні з деревини хвойних порід у кількості 65,445 т на суму 315.314,01 грн; 3) паливну деревину в кількості 7,5 скл. м на суму 11.400,00 грн; 4) деревне вугілля в кількості 0,4 т на суму 6.405,02 грн; 5) гранули паливні з деревини хвойних порід у кількості 277,399 на суму 1.559.840,97грн, про що свідчать накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 28.09.2021 №21-62-11674, від 15.11.2021 №21-62-12460, від 13.12.2021 №21-62-13137, від 28.12.2021 №21-62-13196.

Як зазначає позивач станом на 01.07.2024 відповідач повернув з відповідального зберігання товар у загальній кількості 278,0455 т, про що свідчать видаткові накладні від 05.11.2021 №641.11-1-1к; від 12.11.2021 №243-2; від 16.11.2021 №243-3; від 17.11.2021 №243-4; від 22.11.2021 №243-5; від 26.11.2021 №243-6; від 06.12.2021 №243-7; від 20.12.2021 №243-9; від 22.12.2021 №243-10; від 24.12.2021 №243-11; від 28.12.2021 №243-12; від 29.12.2021 №243-13; від 06.01.2022 №243-14; від 12.01.2022 №243-15; від 25.01.2022 №243-16; від 02.08.2022 №12; від 03.08.2022 №13; від 04.08.2022 №14; від 12.06.2024 №243-17; від 14.06.2024 №243-18.

20.10.2023 позивач надіслав відповідачу лист-вимогу щодо виконання зобов`язань від 19.10.2023 №1/3373, в якому вимагав протягом 7 днів з моменту отримання вимоги повернути до ХНУВС паливні матеріали в кількості 270,024 т паливних гранул і вугілля та 7,5 складометрів паливної деревини, що були передані за Договором. Втім відповідач відповіді на вимогу не надав.

Позивач стверджує, що залишок товару, який відповідач не повернув за Договором станом на 01.07.2024, складає 223,1985 т паливних гранул та 7,5 скл. м паливної деревини на загальну суму 1.225.464,99 грн, про що свідчить довідка відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ХНУВС від 03.07.2024 №4/1070.

Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся із позовом у даній справі про стягнення з відповідача 1.225.464,99 грн вартості переданої на зберігання продукції.

Здійснюючи апеляційний перегляд даної справи, колегія суддів виходить з такого.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 951 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки, завдані Поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості.

Відповідно до частини 1 статті 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 614 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другою цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у понесених ним витратах, втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Згідно з частиною другою статті 224 ГК України збитками слід розуміти витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16 зазначив, що відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

За умовами частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено вище, згідно з пунктом 5.1. Договору він діє з моменту підписання та до 31.12.2022,окрім цього, в пункті 1.1. Договору визначений термін зберігання товару - 31.12.2022.

Отже строк зберігання належного позивачу товару був встановлений сторонами саме до 31.12.2022 включно.

Відповідно до статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Як вже зазначалося, відповідач повернув з відповідального зберігання товар у загальній кількості 278,0455 т, про що свідчать видаткові накладні від 05.11.2021 №641.11-1-1к; від 12.11.2021 №243-2; від 16.11.2021 №243-3; від 17.11.2021 №243-4; від 22.11.2021 №243- 5; від 26.11.2021 №243-6; від 06.12.2021 №243-7; від 20.12.2021 №243-9; від 22.12.2021 №243-10; від 24.12.2021 №243-11; від 28.12.2021 №243-12; від 29.12.2021 №243-13; від 06.01.2022 №243-14; від 12.01.2022 №243-15; від 25.01.2022 №243-16; від 02.08.2022 №12; від 03.08.2022 №13; від 04.08.2022 №14; від 12.06.2024 №243-17; від 14.06.2024 №243-18. 20.10.2023 Позивач надіслав відповідачу лист-вимогу щодо виконання зобов`язань від 19.10.2023 №1/3373, в якому вимагав протягом 7 днів з моменту отримання вимоги повернути до ХНУВС паливні матеріали в кількості 270,024 т паливних гранул і вугілля та 7,5 складометрів паливної деревини, що були передані за Договором. Втім Відповідач відповіді на вимогу не надав.

Незважаючи на те, що після 31.12.2022 строк зберігання належного позивачу товару закінчився, проте частина такого товару не була повернута позивачу.

При цьому, наявні в матеріалах справи накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 28.09.2021 №21-62-11674, від 15.11.2021 №21- 62-12460, від 13.12.2021 №21-62-13137, від 28.12.2021 №21-62-13196 є належними та допустимими доказами підтвердження одержання відповідачем обумовленого за Договором товару на зберігання.

Відповідно до пункту 2.1. Договору зберігач, зокрема, забезпечує повне збереження товару, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю той самий товар або рівну кількість речей того самого роду і якості; турбується про товар, як про власне, вживає всіх заходів щодо його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих якостей; повертає товар поклажодавцю повністю або частково відповідно до вимоги останнього не пізніше 14 днів з дня одержання такої вимоги; повертає товар повністю після припинення Договору (підпункти 2.1.2., 2.1.5., 2.1.7., 2.1.8).

Згідно з пунктом 2.2. Договору поклажодавець, зокрема, одержує товар після припинення Договору в місці його здавання, якщо інше не встановлено сторонами додатково.

Виходячи зі змісту зазначених умов Договору, після закінчення строку дії Договору та відповідно до вимоги поклажодавця зберігач в безумовному порядку повертає поклажодавцю передане на зберігання майно і тягар ініціювання процедури повернення товару (що включає визначення місця та часу повернення товару та повідомлення про це поклажодавця для узгодження цього питання) лежить саме на зберігачеві.

При цьому, зберігач повертає поклажодавцеві товар повністю або частково відповідно до вимоги останнього протягом 14 днів з дня одержання такої вимоги (підпункт 2.1.7 пункту 2.1 Договору), або повертає товар повністю після припинення Договору (підпункт 2.1.8 пункту Договору) і в такому разі наявність вимоги поклажодавця Договором не передбачена.

Таким чином, сторонами договору прямо встановлений обов`язок, який виникає в силу спливу строку дії договору обов`язок відповідача повернути товар позивачу.

Разом з цим, матеріали справи не містять жодного доказу (листів, іншої кореспонденції), які б свідчили про ініціювання та організації відповідачем процедури виконання свого обов`язку - повернення залишків переданого на зберігання майна.

Місцевий господарський суд зауважив, що саме позивач одержує товар після припинення Договору в місці його здавання (пункт 2.2.1) і обов`язку відповідача доставити залишки товару позивачу за його вимогою після закінчення терміну зберігання умови спірного Договору не містять.

Однак колегія суддів вважає такий висновок місцевого господарського суду безпідставним, оскільки, як вже зазначалося, пунктом 2.1 Договору на зберігача покладено безумовний обов`язок з повернення товару поклажодавцю після закінчення строку дії Договору.

При цьому реалізація поклажодавцем свого права на отримання товару є неможливою без визначення зберігачем місця його здавання. Між тим, судом першої інстанції повністю проігноровано той факт, що жодний доказ у справі не містить даних про місцезнаходження складу відповідача, що свідчить про нерозумність висновку суду першої інстанції про те, що позивач зі своєї вини не з`явився за отриманням поклажі.

Відповідач на запитання колегії суддів не зміг пояснити, куди позивач мав з`явитися за отриманням своєї поклажі і з якого доказу у справі можна встановити місце виконання зобов`язання. При цьому представник відповідача не заперечував, що відповідач веде свою діяльність в декількох місцях на території України.

Крім того, в даному питання колегія суддів опирається на принципи розумності (міркування здорового глузду) і справедливості.

Так, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (див. пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).

Так, поклажодавець може реалізувати своє право на отримання переданого на зберігання майна, лише надіславши зберігачеві відповідну вимогу та отримавши від останнього інформацію щодо певного місця та часу здійснення даної процедури, в свою чергу зберігач, проявляючи добру совість, яка передбачає повагу до інтересів контрагента за договором, має вчинити кореспондуючі реалізації зазначеного права поклажодавця дії з організації процедури повернення майна поклажодавцю, повідомивши останнього про місце та час повернення майна.

Проте, як вже зазначалося, відповідачем, на якого покладено безумовний обов`язок повернути після припинення Договору передане на зберігання майно, не було вчинено жодних дій з організації процедури повернення зазначеного у позовній заяві залишку майна, що позбавило позивача можливості реалізувати своє право на отримання даного майна зі зберігання та з невідворотністю спричинило для нього збитки у вигляді зменшення майнової сфери у розмірі вартості неповернутого зберігачем майна.

Посилання місцевого господарського суду на нездійснення сторонами інвентаризації товару на складі відповідача є безпідставним, оскільки ця обставина жодним чином не впливає ані на зміст обов`язку зберігача щодо повернення поклажодавцеві переданого на зберігання майна після закінчення дії договору, ані на зміст права поклажодавця на отримання такого майна зі зберігання.

Крім того, місцевий господарський суд як на одну з підстав для відмови в позові посилався на те, що позивачем був застосований розрахунок розміру збитків, виходячи з вартості товару, за яку він був придбаний на підставі Договорів про закупівлю товарів за державні кошти від 29.07.2021 №243 та від 29.11.2021 №498, натомість, у жодному з пунктів Договору не зазначено про те, що вартість товару визначається, виходячи з ціни його закупівлі.

Однак такий висновок місцевого господарського суду є необґрунтованим, зважаючи на таке.

Як вже зазначалося, статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другою цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже як раз витрати позивача, які він зробив задля придбання майна, яке не було йому повернуто, є його втратами, яких він зазнав у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по Договору і такі втрати відповідають поняттю «прямі збитки» в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

При цьому відповідачем, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, не було спростовано здійсненого позивачем розрахунку понесених збитків та не наведено свого алгоритму їх визначення.

Також місцевий господарський суд зазначив, що з наявних у матеріалах справи доказів також не можливо встановити факт втрати залишку переданого на підставі Договору товару

Однак, відповідно до пункту 3.1 Договору сторона, що постраждала від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за Договором, має право вимагати відшкодування завданих їй збитків. При цьому, зазначений пункт Договору не містить застережень, які б обумовлювали право поклажодавця на відшкодування збитків обставиною втрати чи пошкодження майна.

Крім того, як вже зазначалося, неповернення зберігачем поклажодавцеві після закінчення строку дії Договору частини переданого на зберігання товару призвело до зменшення майнової сфери позивача незалежно від того, чи наявний даний товар на складі відповідача, чи його було ним втрачено або пошкоджено, у зв`язку з чим такі втрати відповідають поняттю збитків, визначеному статтею 22 Цивільного кодексу України .

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, тягар доведення обставин, на які посилається сторона в обґрунтування своїх вимог та заперечень, лежить саме на неї.

Разом з цим, довести зазначені обставини сторона має доказами, наділеними такими обов`язковими ознаками, як: допустимість, относимість, достовірність та імовірність.

Так, відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини справи, які входять до предмету доказування.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України визначене поняття «допустимість доказів», яке полягає в тому, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Як вказано у статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та достатньо вірогідними доказами факт спричинення йому відповідачем збитків у розмірі 1.225.464,99 грн.

Факт завдання реальних збитків, розмір яких визначається вартістю неповерненого товару, підтверджується наявними у матеріалах справи копіями накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 28.09.2021 №21- 62-11674, від 15.11.2021 №21-62-12460, від 13.12.2021 №21-62-13137, від 28.12.2021 №21-62-13196, відповідно до яких загальна вартість товару складає 1 225 464,99 грн.

Вина відповідача полягає у неповерненні переданого на зберігання товару, тоді як він, підписавши Договір, міг та повинен був знати, що на ньому лежить безумовний обов`язок виконання даного обов`язку, тоді як відповідачем не доведено, з урахуванням положень частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України, що він вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання за спірним договором.

Невиконання відповідачем даного обов`язку з необхідністю та невідворотністю спричинило для позивача збитки, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, яких зазнав позивач.

Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповністю дослідив обставини, які мають значення для справи, порушив норми матеріального права, у зв`язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення, яким позов слід задовольнити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ (вх. № 381 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі № 922/3343/24 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі № 922/3343/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Горбачова Сергія Вікторовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківського національного університету внутрішніх справ (61080, м. Харків, проспект Льва Ландау, 27, ) 1 225 464, 99 грн. вартості переданої на зберігання продукції.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Горбачова Сергія Вікторовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківського національного університету внутрішніх справ (61080, м. Харків, проспект Льва Ландау, 27, ) 14 705,57 грн. судового збору за подання позову, 22 058,37 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.05.2025.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя П.В. Тихий

Суддя І.А. Шутенко