РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.05.2025Справа № 914/2909/24
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом ОСОБА_1

до Приватного підприємства "Перша соціальна медична лабораторія "Ескулаб"

про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників підприємства та поновлення на посаді.

Представники сторін:

від позивача: Скоромна І.М., ордер серія СА № 1047908;

від відповідача: Марченко Р.В.. ордер серія АІ № 1886327.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області із позовними вимогами до Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників підприємства та поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення оформлені протоколом загальних зборів учасників № 14/11-2024 від 14.11.2024 прийняті з порушенням порядку скликання та проведення загальних зборів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.11.2024 позовну заяву передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

19.12.2024 до Господарського суду міста Києва надійшла вказана позовна заява.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

03.01.2025 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.02.2025.

10.02.2025 позивачем подано клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання 10.02.2025 представники сторін не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 підготовче засідання відкладено на 10.03.2025.

20.02.2025 позивачем подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи та клопотання про направлення матеріалів справи за підсудністю.

10.03.2025 позивачем подано клопотання про відкладення судового засідання.

10.03.2025 представником відповідача подано клопотання про відкладення судового засідання.

У судове засідання 10.03.2025 представники сторін не з`явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 підготовче засідання відкладено на 07.04.2025.

07.04.2025 представником позивача подано заяву про проведення підготовчого засідання за відсутності представника позивача.

У судове засідання 07.04.2025 представники сторін не з`явились.

За результатами розгляду клопотання позивача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Львівської області, судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні означеного клопотання, яку занесено до протоколу судового засідання, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 31 ГПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, а отже зміна адреси місця реєстрації відповідача в процесі розгляду справи судом, не нівелює обставин прийняття даної справи Господарським судом міста Києва з додержанням правил підсудності.

Також, за результатами розгляду клопотання ОСОБА_2 про залучення останнього до участі в якості третьої особи, судом відмовлено в його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю.

Враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.05.2025, яку занесено до протоколу судового засідання.

02.05.2025 представником відповідача подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

05.05.2025 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

05.05.2025 представником позивача подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засідання 05.05.2025 представники сторін з`явились.

За результатами судового засідання судом оголошено перерву до 12.05.2025.

У судове засідання 12.05.2025 представники сторін з`явились.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.05.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням загальних зборів учасників Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» (далі - відповідач), оформленим Протоколом №16/10/23 від 16.10.2023 призначено ОСОБА_1 (далі - позивач) на посаду комерційного директора - члена Дирекції Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб».

Рішеннями засідання дирекції Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб», оформленими Протоколом № 14/11-2024-1 від 14.11.2024 вирішено:

- розірвати Договір про надання охоронних послуг № Е-001 від 14.08.2023 з ТОВ «Спеціалізований загін захисту «УКРИ»;

- уповноважити члена дирекції Приватного підприємства «перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» Луговського Станіслава Валерійовича на розірвання Договору про надання охоронних послуг № Е-001 від 14.08.2023 з ТОВ «Спеціалізований загін захисту «УКРИ» та підписання Додаткової угоди про розірвання, на умовах, визначених ним самостійно.

Означений Протокол № 14/11-2024-1 від 14.11.2024 підписаний в тому числі і позивачем.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що 15.11.2024 позивачу стало відомо про проведення загальних зборів, на яких було прийнято рішення про припинення повноважень позивача (звільнення) як члена Дирекції з 15.11.2024 та призначення з цієї дати новим членом Дирекції - ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що означене рішення оформлене протоколом загальних зборів учасників підприємства № 14/11-2024 від 14.11.2024, яке підлягає визнанню недійсним, оскільки дирекції як виконавчому органу підприємства вимога будь-якого з учасників про скликання загальних зборів учасників на 14.11.2024 не надходила; загальні збори учасників на 14.11.2024 дирекцією не скликалися, а також зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно викладене без використання спеціального бланку нотаріального документу, а справжність підписів на цього рішенні не була нотаріально засвідчена.

Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним рішення загальних зборів учасників відповідача, оформлене протоколом № 14/11-2024 від 14.11.2024 та поновити позивача на посаді члена Дирекції відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Критеріями визначення заінтересованості позивача в оспорюваному рішенні є:

1) права і законні інтереси позивача безпосередньо порушені рішенням;

2) у результаті визнання рішення недійсним права позивача будуть відновлені;

3) відновлення прав позивач не порушуватиме прав інших осіб.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Суд звертає увагу на те, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позивач в свою чергу, заявляючи вимогу про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб», оформленого Протоколом № 14/11-2024 від 14.11.2024 вказує про порушення прав позивача, оскільки вказаним рішенням, оформленим протоколом припинено повноваження позивача (звільнено) як члена Дирекції з 15.11.2024.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем додано до позовної заяви Протокол № 14/11-2024-1 від 14.11.2024, яким оформлено рішення засідання дирекції Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб»:

- розірвати Договір про надання охоронних послуг № Е-001 від 14.08.2023 з ТОВ «Спеціалізований загін захисту «УКРИ»;

- уповноважити члена дирекції Приватного підприємства «перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» Луговського Станіслава Валерійовича на розірвання Договору про надання охоронних послуг № Е-001 від 14.08.2023 з ТОВ «Спеціалізований загін захисту «УКРИ» та підписання Додаткової угоди про розірвання, на умовах, визначених ним самостійно.

Означений Протокол № 14/11-2024-1 від 14.11.2024 підписаний в тому числі і позивачем.

Однак, звертаючись з позовом до суду, позивач жодним чином не обґрунтовує порушення прав і законних інтересів позивача (в чому вони проявились) та не зазначає, яким чином у разі задоволення поданого позову буде відновлено порушене право позивача, за результатами розгляду вимоги позивача щодо означених рішень, оформлених протоколом № 14/11-2024-1 від 14.11.2024, які жодним чином не стосуються припинення повноважень позивача (звільнення) як члена Дирекції з 15.11.2024.

При цьому, жодних інших рішень, оформлених протоколом від 14.11.2024, які б стосувались питання припинення повноважень позивача (звільнення) як члена Дирекції з 15.11.2024, сторонами, в тому числі позивачем до матеріалів справи не надано.

Таким чином, матеріали справи не містять жодного доказу в підтвердження доводів позивача про його звільнення з посади члена дирекції.

У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 910/1255/20.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 статті 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно з положеннями статей 2, 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Таким чином, заявлені позовні вимог не спрямовані як на відновлення порушених або оспорюваних прав позивача, так і не спрямовані на можливе запобігання порушення прав позивача, оскільки жодних як доказів, так і обґрунтувань означеного, матеріали справи не містять, як і не містять обставин щодо неможливості реалізації позивачем своїх прав внаслідок оспорюваного рішення.

У постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 та від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19 зазначено, що відсутність порушення прав та інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено наявності суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.05.2025

Суддя О.А. Грєхова