УХВАЛА

12 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/2255/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратової І. Д. - головуючої, суддів - Вронської Г. О., Губенко Н. М.,

розглянув касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Прищепчук Ірини Михайлівни

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

(суддя Дупляк С. А.)

від 06.09.2024

та постанову Центрального апеляційного господарського суду

(головуючий - Чус О. В., судді: Кощеєв І. М., Дармін М. О.)

від 16.04.2025

у справі за позовом Акціонерного товариства "Криворізька Теплоцентраль"

до Фізичної особи-підприємця Прищепчук Ірини Михайлівни

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

1. У травні 2025 року Акціонерне товариство "Криворізька Теплоцентраль" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Прищепчук Ірини Михайлівни (далі - відповідачка, скаржниця) про стягнення:

- 40 574,25 грн, з яких: 39 498,05 грн заборгованості з постачання теплової енергії, 213,90 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 298,14 грн пені, 244,38 грн трьох процентів річних, 319,78 грн інфляційних втрат за договором від 01.11.2021 № 652/жб/1 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою (м. Кривий Ріг, вул. Січеславська, буд. 11, прим.1);

- 56 849,23 грн, з яких: 43 436,61 грн заборгованості з постачання теплової енергії, 130,50 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 2 720,32 грн пені, 2 234,83 грн трьох процентів річних, 8 326,97 грн інфляційних втрат за договором від 01.11.2021 № 652/жб про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою (м. Кривий Ріг, вул. Федора Караманиць, буд. 70, прим. 48);

- 73 795,53 грн, з яких: 58 224,94 грн заборгованості з постачання теплової енергії, 130,50 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 3 402,43 грн пені, 2 795,10 грн трьох процентів річних, 9 242,56 грн інфляційних втрат за договором від 01.11.2021 № 3222/жб про надання послуги з постачання теплової енергії (на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та функціонування внутрішньо будинкових систем опалення будинку) за адресою (м. Кривий Ріг, вул. Захисників Азовсталі, буд. 6, прим. 48).

2. Позов обґрунтований невиконанням відповідачкою грошових зобов`язань перед позивачем, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість за послугу з постачання теплової енергії та послугу з абонентського обслуговування.

3. 06.09.2024 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яке залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2025, яким у частині стягнення 43 436,61 грн заборгованості з постачання теплової енергії за договором № 652/жб від 01.11.2021 закрив; позовні вимоги задовольнив частково; стягнув з відповідачки на користь позивача за договором від 01.11.2021 № 652/жб 130,50 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 21,17 грн пені, 2 234,83 грн трьох процентів річних, 8 326,97 грн інфляційних втрат та за договором від 01.11.2021 № 3222/жб 58 224,94 грн заборгованості з постачання теплової енергії, 130,50 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 47,01 грн пені, 2 795,10 грн трьох процентів річних, 9 242,56 грн інфляційних втрат; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

4. Суд першої інстанції дійшов висновків, з якими погодився суд апеляційної інстанції, а саме:

- позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 43 436,61 грн заборгованості з постачання теплової енергії за договором № 652/жб/2 від 01.11.2021 підлягають закриттю за відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Водночас, враховуючи реальність отриманих відповідачем послуг за цим договором, підтвердженою є заборгованість відповідача перед позивачем та з урахуванням умов договорів строки оплати за договором № 652/жб/2 (за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Федора Караманиць, буд. 70, прим. 48) строк оплати за абонентську плату за період з листопада 2021 року по березень 2023 року, є таким що настав, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості з послуг з абонентської плати за період з листопада 2021 року по березень 2023 року за договором № 652/жб/2 у розмірі 130,50 грн;

- щодо заборгованості за типовим індивідуальним договором № 3222/жб від 01.11.2021 суд зазначив, що загальний обсяг спожитої теплової енергії об`єктом теплоспоживання за адресою вулиця Захисників Азовсталі, буд. 6, прим. 48, що належить ФОП Прищепчук І. М. відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг № 315 складається з: обсягу спожитої теплової енергії на опалення окремого приміщення з транзитними мережами опалення, через яке прокладені транзитні трубопроводи внутрішньобудинкової системи опалення; обсягу спожитої теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення (незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення). Оскільки приміщення, що належить відповідачці розташоване на 1 поверсі багатоповерхового будинку, то доказами подачі теплопостачання та його відключення є рішення Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону, а також акти про подачу та припинення подачі теплоносія на будинок. Загальна площа будинку зазначена в інформації щодо житлового будинку. Враховуючи реальність наданих позивачем послуг, суд вважав підтвердженою заборгованість відповідачки перед позивачем та з урахуванням умов договору строки оплати за договором № 3222/жб за період з листопада 2021 року по березень 2023 року, є такими що настали. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення 58 224,94 грн заборгованості з постачання теплової енергії, 130,50 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування за договором від 01.11.2021 за № 3222/жб про надання послуги з постачання теплової енергії (на опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та функціонування внутрішньо будинкових систем опалення будинку) за адресою (м. Кривий Ріг, вул. Захисників Азовсталі, буд. 6, прим. 48);

- щодо заборгованості за типовим індивідуальним договором № 652/жб/1 від 01.11.2021 суд встановив, що з наданих відповідачем документів вбачається, що за адресою вул. Січеславська (назва до перейменування Кремлівська), буд. 11 приміщення № 1 з 2005 року встановлено автономне електричне опалення, а тому фактичне постачання теплової енергії не підтверджується. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 39 498,05 грн заборгованості з постачання теплової енергії, 213,90 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 298,14 грн пені, 244,38 грн трьох процентів річних, 319,78 грн інфляційних втрат за договором № 652/жб/1 від 01.11.2021 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою (м. Кривий Ріг, вул. Січеславська, буд. 11, прим.1) слід відмовити.

5. 06.05.2025 відповідачка звернулася до Верховного Суду через систему "Електронний суд" з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині стягнення з неї на користь позивача 70 440,11 грн, з яких 58 224,94 грн заборгованості з постачання теплової енергії (за опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та функціонування внутрішньо будинкових систем опалення будинку), 130,50 грн плати за надання послуги з абонентського обслуговування, 47,01 грн пені, 2 795,10 грн трьох процентів річних, 9 242,56 грн інфляційних втрат; в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

6. Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.

7. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

8. Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

9. Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

10. Позов у зазначеній справі подано у 2024 році. При цьому, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 встановлено у розмірі 3 028,00 грн.

11. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

12. Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України справа, що розглядається, є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 х 3 028,00 грн = 302 800,00 грн).

13. Так, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

14. Скаржниця зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже відсутня єдина правозастосовча практика відносно застосування судами пунктів 7, 8, 9 Розділу IV Методики, який має назву "Визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення" (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України). Скаржниця вважає, що в Україні більша кількість громадян є споживачами теплової енергії, а теплопостачальні організації, які займають монопольне становище на ринку при розрахунку за теплову енергію та при визначенні її обсягу використовують спрощений метод розрахунку, який не підкріплений жодними вихідними даними і навіть здійснюють розрахунок не на базі проектних площ відповідної серії будівлі/будинку, а суди задовольняють позови, навіть не перевіряючи розрахунок боргу: по-перше без доказів отримання вихідних даних його неможливо перевірити, а по-друге, у рішеннях посилаються на Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018, яким затверджена Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, але при цьому неправильно його застосовують.

15. Відповідачка зазначає, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені у судових рішеннях, при розгляді справи № 904/1362/25 (підпункт "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), оскільки у зазначеній справі та у справі, яка переглядається, стягується заборгованість за одним і тим самим приміщенням та за один період; від вирішення цієї справи залежить вирішення справи № 904/1362/25.

16. Скаржниця також зазначає, що справа, яка переглядається, становить значний суспільний інтерес (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), оскільки більша кількість споживачів України проживають в багатоквартирних будинках або мають у них нежитлові приміщення та є споживачами теплової енергії; такі споживачі зацікавлені у вирішенні судом даної справи, адже ухвалене рішення суду у цій справі покладе кінець свавіллю у здійсненні розрахунків теплопостачальних організацій за обсяг спожитої теплової енергії без підтвердження джерела отримання вихідних даних.

17. Верховний Суд вивчив доводи скаржниці щодо наявності підстав для оскарження судових рішень у справі за підпунктами "а", "б" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

18. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

19. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

20. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.

21. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

22. З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

23. Колегія суддів зазначає, що з огляду на правове регулювання спірних правовідносин, а також встановлені судами обставини, посилання скаржниці на відсутність висновків Верховного Суду та посилання на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, фактично зводиться до необхідності переоцінки доказів у справі та є спробою спонукання суду касаційної інстанції до встановлення інших обставин, аніж встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

24. Отже, Верховний Суд зазначає, що наведені скаржницею у касаційній скарзі доводи та аналіз оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки скаржниця належним чином не обґрунтувала існування зазначених якісних та кількісних показників щодо наявності виключної правової проблеми.

25. Верховний Суд зауважує, що положення про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, має обґрунтувати зазначені обставини та додати докази на їх підтвердження.

26. Твердження скаржниці, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи № 904/1362/25 Суд вважає необґрунтованими, оскільки скаржниця не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення вважає незаконним.

27. Зміст оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку, що скаржниця позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені цими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, оскільки наявність інших спорів не доводить неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, а свідчить лише про наявність у цих справах різних встановлених істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, залежно від яких і ухвалюється судове рішення. При цьому, питання обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог, у тому числі щодо застосування чи незастосування преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду в іншій справі, є правом суду та вирішується ним на власний розсуд з огляду на обставини та наявні у справі докази, які є предметом судового розгляду.

28. Суд також відхиляє аргументи заявника про те, що справа становить суспільний інтерес, оскільки наявність "суспільного інтересу" як обставини, що може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження, оцінюється за кількісними та якісними критеріями як-от: суспільна значущість, тобто вплив на права не окремої людини, а спільноти індивідуумів, які можуть стверджувати, що мають охоронюваний законом інтерес щодо предмета спору (кількісний критерій); інтенсивність втручання в сферу реалізації законного інтересу, тобто встановлення певних обтяжень для групи осіб майнового чи немайнового характеру, пов`язаних із предметом позову, та, переважно, але не винятково, триваючий характер дії таких обтяжень або обмежень у реалізації прав щодо певного суспільного блага (якісний критерій).

29. При цьому з аналізу посилань у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права, Суд доходить висновку про те, що вони фактично зводяться до незгоди із встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах можуть бути переглянуті в касаційному порядку.

30. Отже, Верховний Суд вважає, що скаржниця не дотрималася умови допуску справи до касаційного оскарження, у якій предметом позову є стягнення 171 219,01 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

31. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

32. Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, у зв`язку з чим Верховний Суд не розглядає інші наведені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у касаційній скарзі.

Керуючись нормами статті 234, пункту 2 частини третьої статті 287, пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 904/2255/24 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Прищепчук Ірини Михайлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.09.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська

Н. Губенко