ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2025 р. Справа№ 910/11103/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Мальченко А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 (повний текст складено і підписано 13.03.2025)

у справі № 910/11103/24 (суддя Л.М.Шкурдова)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до 1) Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

2) Приватного акціонерного товариства «Трест Київпідземшляхбуд-2»

3) Дочірнього підприємства «Київтранспарксервіс 1» Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

про стягнення 248 943,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі відповідач 1), у якому просив стягнути 248 943,00 грн., які становлять суму виплаченого позивачем, як страховиком за укладеним з ОСОБА_1 договором страхування наземного транспорту № 1234/21-Т/Ц2 від 05.07.2021, страхового відшкодування внаслідок настання страхової події - пошкодження транспортного засобу внаслідок впливу рідини (прориву 24.08.2021 труби водопостачання, балансоутримувачем якої є відповідач 1, з огляду на що сталося затоплення підземного паркінгу за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, буд. 10), право на стягнення яких позивач, відповідно до положень Закону України «Про страхування» та статей 993, 1191 ЦК України має з особи, відповідальної за завдану шкоду, якою, на думку позивача, є відповідач 1 як особа, яка є балансоутримувачем ділянки на якій стався страховий випадок та здійснює технічне обслуговування системи водовідведення.

Відповідач 1 у відзиві на позов проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що:

- з аналізу поданих позивачем доказів на підтвердження своїх позовних вимог вбачається виключно встановлення факту затоплення підземного паркінгу в м. Києві на вул. Полтавська, 10, в той же час жодного доказу на підтвердження протиправності дій, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками не надано;

- позивачем належним чином не обґрунтовано розмір майнової шкоди, яку останній просить стягнути на його користь з відповідача 1;

- відповідач 1 є відповідальним виключно за зовнішні водопровідні мережі, не обслуговує внутрішньобудинкові мережі та, відповідно, у випадку прориву труби всередині будівлі, не може нести відповідальність за завдані збитки;

- у випадку дотримання встановлених вимог щодо гідроізоляції затоплення підвального приміщення (паркінгу) було б технічно неможливим;

- за умови наявності та належного функціонування зливостоків (зливова каналізація) затоплення транспортного засобу внаслідок опадів та/або аварій на трубопроводах також було б технічно неможливим;

- станом на дату настання страхового випадку, зовнішня водопровідна мережа через яку забезпечується централізоване водопостачання перебувала на гарантійному обслуговуванні СБМУ-3 «Трест Київпідземшляхбуд», про що свідчить виданий гарантійний лист, в якому СБМУ-3 «Трест Київпідземшляхбуд-2» зазначав, що несе повну відповідальність за якість виконаних робіт та застосованого обладнання і матеріалів на водопровідній мережі та гарантує ліквідацію можливих пошкоджень;

- представниками відповідача 1 жодних робіт з усунення пошкоджень по вул. Полтавська, 10, 25.08.2021 не здійснювалось.

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що:

- наявність рахунків на оплату СТО, на підставі яких проводилися ремонтно-відновлювальні роботи забезпеченого транспортного засобу, складений на його підставі страховий акт, а також платіжні інструкції та акти виконаних робіт, вважаються достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат з виплати страхового відшкодування;

- якщо між ПАТ «АК «Київводоканал» та СБМУ-3 ПАТ «Трест КПШБ-2» укладено договір на обслуговування обладнання (труб), то на ПАТ «АК «Київводоканал», покладається обов`язок в контролюванні виконання даного договору.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач 1 зазначив, що:

- з наданих позивачем матеріалів справи вбачається затоплення автомобіля в результаті прориву труби водопостачання в підземному паркінгу, проте жодного доказу на підтвердження того, що транспортний засіб було затоплено стічними (каналізаційними) водами, матеріали справи не містять, так само й не містять фактів пошкодження труб каналізаційного водопроводу;

- з огляду на те, що водопровідні мережі знаходяться в 14 м від підземного паркінгу, доведення вказаних обставин позивачем є істотним, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити дійсне джерело затоплення транспортного засобу.

У додаткових поясненнях позивач зазначив, що до позовної заяви додано, зокрема, протокол огляду та фото пошкодженого транспортного засобу, акт про залиття від 25.08.2021. В протоколі огляду зазначено про окислення проводки та внутрішньої комплектації приборної панелі - подібні пошкодження утворюються під час затоплення транспортного засобу, а в акті про залиття зазначено про затоплення спірного автомобіля, та перебування води у салоні даного автомобіля, що, в свою чергу, засвідчено свідками.

У запереченнях на додаткові пояснення відповідач 1 зазначив, що з фотографій заїзду до підземного паркінгу вбачається наявність сухого асфальту з мокрими слідами автомобільних коліс, що свідчить про те, що вода надходила не ззовні приміщення, а з середини, відтак причиною залиття, як і зазначено в позовній заяві, є прорив труби водопостачання в підземному паркінгу, відношення до якого ПрАТ «АК «Київводоканал» не має, оскільки не обслуговує внутрішньо будинкові водопровідні мережі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 залучено до участі у справі у процесуальному статусі відповідача 2 та відповідача 3 Приватне акціонерне товариство «Трест Київпідземшляхбуд-2» (далі відповідач 2) та Дочірнє підприємство «Київтранспарксервіс 1» Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі відповідач 3).

Відповідач 2 у відзиві на позов проти задоволенні позову заперечив, пославшись на те, що:

- він не виконував робіт з прокладання внутрішньобудинкових водопровідних мереж за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 10 та на його балансі або в користуванні вони не перебувають, а отже він не несе жодної відповідальності за їх пошкодження (прорив) та за наслідки (збитки), до яких ці пошкодження призвели;

- позивачем не надано до позовної заяви доказів, які б підтверджували факт пошкодження (прориву) внутрішньобудинкових або зовнішніх водопровідних мереж, а саме - що вказували б безпосередньо на місце, де відбувся такий прорив труби, а також на причину з якої стався прорив труби;

- поряд з цим, в підземному паркінгу окрім питного водопроводу, також завжди передбачається прокладання протипожежного водопроводу, а також побутової каналізації та зливної каналізації по яким протікає вода і у випадку аварії (прориву) кожної з яких може статись затоплення в паркінгу (як самої нижньої точки будинку). Таким чином, без вказаних доказів, наразі неможливо встановити дійсну причину затоплення паркінгу за адресою: м. Київ на вул. Полтавська, 10, внаслідок якого зазнав пошкодження застрахований транспортний засіб, а отже неможливо встановити і винну особу.

Відповідач 3 правом на подання відзиву не скористався

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2024 у справі № 910/11103/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на підставі наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити дійсну причину затоплення паркінгу за адресою: м. Київ на вул. Полтавська, 10, внаслідок якого зазнав пошкодження застрахований транспортний засіб, встановити винну особу, а також довести причинно-наслідковий зв`язок.

Судом першої інстанції при розгляді спору сторін по суті було встановлено, що:

- виходячи з положень чинного законодавства відповідач 1 (виконавець послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення) є відповідальним виключно за зовнішні водопровідні мережі, а за стан водопровідних мереж, які проходять у технічних підвалах і до яких приєднані внутрішньобудинкові мережі, відповідають юридичні та фізичні особи, у яких вони знаходяться у власності або користуванні (управлінні, господарському віданні, оренді), або які здійснюють фактичне користування такими мережами. Відповідач 1 не обслуговує внутрішньо будинкових мереж та, відповідно, у випадку прориву труби всередині будівлі не може нести відповідальність за завдані збитки;

- з матеріалів справи слідує, що пошкодження транспортного засобу відбулося в підземному паркінгу в межах дорожнього покриття призначеного для стоянки колісних транспортних засобів. При цьому, матеріали справи не містять доказів щодо того чи обладнані місця для паркування автомобілів зливостоками;

- згідно з заявою відповідача 1 зовнішні водопровідні мережі, за допомогою яких здійснюється централізоване водопостачання, знаходяться в 14 метрах від підземного паркінгу в якому відбувся страховий випадок, що є значною відстанню. Доказів на підтвердження того, що стався прорив центрального зовнішнього водопроводу, а також відбувалося залиття підземного паркінгу на рівні заїжджої частини матеріали справи не містять, з доданих позивачем фотознімків заїзду в паркінг вбачається, що на сухому асфальтованому покритті наявні сліди від мокрих автомобільних шин на виїзді з нього. Доказів звернення до відповідача 1 із заявами про аварії на водопроводі та усування ним наслідків прориву матеріали справи не містять;

- наданий відповідачем 2 гарантійний лист, в якому останній зазначав, що несе відповідальність за якість виконаних робіт та застосованого обладнання і матеріалів на водопровідній мережі та гарантує ліквідацію можливих пошкоджень, стосується об`єкту за адресою: вул. Дмитрівська, Шевченківський район м. Києва (від В1-19 до дитячого садка житлового будинку секції № 5), а прорив труби та затоплення паркінгу сталося за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 10, тобто на іншій ділянці водопровідних мереж;

- при цьому, відповідач 2 виконував роботи з прокладання виключно зовнішніх водопровідних мереж, що обмежувалось вводом трубопроводу до фундаменту будинку (водопровід прокладається через фундамент будівлі і закінчується за внутрішньою стіною фундаменту будинку (до 0,5 м), а герметизація простору між трубою та стіною фундаменту здійснюється забудовником будинку. У подальшому, підключення та розгалуження внутрішніх водопровідних мереж по будинку виконували інші підприємства/організації по окремому договору з генпідрядником по будівництву житлового будинку (документи щодо відповідних внутрішніх робіт мають бути у розпорядженні обслуговуючої організації будинку/паркінгу);

- відповідач 3 не виконував робіт з прокладання внутрішньобудинкових водопровідних мереж за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 10, та на його балансі або в користуванні вони не перебувають, а отже, ПрАТ «Трест Київпідземшляхбуд-2» не несе відповідальності за їх пошкодження (прорив) та за наслідки (збитки), до яких ці пошкодження призвели;

- позивачем не надано доказів того, що відповідач 3 є балансоутримувачем спірного будинку.

Суд першої інстанції зауважив на тому, що:

- в силу приписів ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи;

- зі звіту аварійного комісара про результати огляду місця події від 25.08.2021 (єдиний доказ на підтвердження факту затоплення паркінгу) вбачається, що у зв`язку з розривом труби водопостачання відбулось затоплення паркінгу та автомобілів, проте безпосереднє місце, де відбувся такий прорив труби, а також причина, з якої стався прорив труби, не зазначена;

- з наданих позивачем до матеріалів справи доказів неможливо встановити, яка саме пошкоджена труба (зовнішня чи внутрішньобудинкова) стала причиною затоплення спірного транспортного засобу та чи були виконані роботи з гідроізоляції. Так само неможливо встановити, яким чином вода потрапила до підземного паркінгу, що призвело до затоплення транспортного засобу, та чому зливова каналізація не забезпечила належне водовідведення. Між тим, в підземному паркінгу окрім питного водопроводу, передбачається прокладання протипожежного водопроводу, а також побутової та зливної каналізації по яким протікає вода, і у випадку аварії (прориву) кожної з яких може статись затоплення в паркінгу (як самої нижної точки будинку). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, яке підприємство є балансоутримувачем підземного паркінгу за адресою: м. Київ на вул. Полтавська, 10.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» звернулось до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2024 у справі № 910/11103/24 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- відповідачами не надано жодної технічної документації, яка б підтверджувала їх пояснення щодо меж відповідальності, а відтак встановити межі відповідальності кожної з сторін не є можливим;

- суд першої інстанції не надав учасникам справи можливості надати пояснення щодо відзиву відповідача 2, не встановив, хто саме винний у спірному затопленні та хто повинен відповідати за завдані збитки.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 справа № 910/11103/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Мальченко А.О.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302 800,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/11103/24, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріли справи № 910/11103/24.

03.04.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали цієї справи № 910/11103/24.

09.04.2025 до суду від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, а саме на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що страховий випадок настав саме у зв`язку з пошкодженням водопровідної труби відповідача 1 та з вини відповідача 1, а також додатково зауважив на тому, що:

- посилання апелянта на ненадання йому можливості надати власні пояснення щодо відзиву відповідача 2, враховуючи незабезпечення уповноваженого представника в судове засідання, є суто формальним, а зміст апеляційної скарги не містить жодних конкретних заперечень щодо викладених у відзиві відповідача 2 доводів;

- перекладаючи обов`язок із встановлення зазначеної позивачем обставини на суд та за відсутності належних, допустимих, достовірних та вірогідних доказів на її підтвердження апелянтом порушується принцип змагальності сторін, оскільки, він як особа, яка пред`являє позовні вимоги зобов`язана надати докази на підтвердження протиправності дій та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та наслідками, що настали;

- саме невиконання апелянтом у відповідності до принципу змагальності сторін, обов`язку із доказування обставин справи, що мають визначальне значення для визначення винної у настанні страхового випадку особи є наслідком неможливості встановлення судом на підставі наявних доказів винної у затоплені та завданих збитків особи.

10.04.2025 до суду від відповідача 2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких відповідач 2 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що доводи апеляційної скарги в частині доведення наявності елементів складу цивільного правопорушення переважно зводяться до перекладання свого обов`язку доказування на відповідачів по справі, що вочевидь суперечить принципу змагальності згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, при цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також відповідач 2 просив поновити йому строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Щодо вказаного клопотання колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Статтею 114 ГПК України встановлено, що:

- суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій.

- строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 якою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/11103/24, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Порядок вручення судових рішень встановлений ст. 242 ГПК України, згідно з якою в редакції на дату винесення цієї ухвали, днем вручення судового рішення, зокрема, є день вручення судового рішення під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2025 було доставлено до електронного кабінету відповідача 2 25.03.2025 о 20:26.

За таких обставин, днем вручення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2024 є 26.03.2025, а відзив, з урахуванням вихідних днів, мав бути поданий у строк до 10.04.2025 включно.

Враховуючи те, що відзиви на апеляційну скаргу відповідачем 2 були подані до суду 10.04.2025, строк на подання відзиву ним пропущений не був.

За таких обставин клопотання відповідача 2 про поновлення строку на подання відзиву колегією суддів не розглядається.

23.04.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про доручення доказів по справі № 910/11103/24, в якому заявник, з посиланням на те, що після отримання оскаржуваного рішення ним були направлені адвокатські запити та отримані відповіді на них, просить поновити строк на подання доказів по справі та долучити до матеріалів справи лист Шевченківської районної державної адміністрації від 05.03.2025 та лист ТОВ «Перший український експертний центр» від 17.04.2025.

До вказаного клопотання додані копії відповідних листів.

28.04.2025 до суду від відповідача 1 надійшла заява, в якій заявник, з посиланням на відсутність будь-яких обґрунтувань щодо наявності виняткових обставин для пропущення позивачем строків подачі доказів та доручення їх на стадії апеляційного розгляду, враховуючи, що дані докази створенні після прийняття судом першої інстанції рішення по суті, а також приймаючи до уваги положення ч.4 ст. 13 ГПК України, згідно з якими кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, просить відмовити позивачу у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи доказів

Щодо наявності підстав для доручення до матеріалів справи доданих позивачем копій листа Шевченківської районної державної адміністрації від 05.03.2025 та листа ТОВ «Перший український експертний центр» від 17.04.2025, колегія суддів зазначає про таке.

Враховуючи, що позивач додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення таких доказів суд першої інстанції в своєму розпорядженні не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Позивачем не наведено причин неможливості подати вказані докази до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зауважує позивачу на тому, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасників судового процесу.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному з учасників судового процесу більш сприятливі, аніж іншим умови в розгляді конкретної справи.

При цьому колегія суддів звертається до висновку щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, який викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 згідно з яким єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - апелянта).

За імперативним приписом ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Також слід зауважити на правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19, у якій судом касаційної інстанції зауважено на тому, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Слід зазначити і про те, що з наданих позивачем додаткових доказів слідує, що всі вони не існували на момент розгляду по суті судом першої інстанції цієї справи.

Водночас така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 від 06.03.2019 у справі №916/4692/15 та від 11.09.2019 у справі № 922/393/18.

За таких обставин, додані позивачем копії листа Шевченківської районної державної адміністрації від 05.03.2025 та листа ТОВ «Перший український експертний центр» від 17.04.2025 як додаткові докази колегією суддів не приймаються.

Станом на 19.05.2024 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.4

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

05.07.2021 позивач (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник, вигодонабувач) уклали договір страхування наземного транспорту № 1234/21-Т/Ц2, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом Volvo XC60, державний номер НОМЕР_1 .

25.08.2021 за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, буд. 10, в результаті прориву труби водопостачання в підземному паркінгу було пошкоджено (затоплено) транспортний засіб Volvo XC60, державний номер НОМЕР_1 .

27.08.2021 страхувальник звернувся до страховика із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу № 1234/21-Т/Ц2 від 05.07.2021.

Згідно з виставленими Філією «Віннер ВКН» Товариства з обмеженою відповідальністю «Віннер Автомотів» (особа, яка здійснила ремонт спірного транспортного засобу) рахунками № 1076803 від 03.09.2021 на суму 239 798,00 грн. та № 1081367 від 15.12.2021 на суму 9 145,00 грн. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу склала 248 943,00 грн.

На підставі розрахунку страхового відшкодування, протоколу огляду транспортного засобу від 30.08.2021, рахунків № 1076803 від 03.09.2021 та № 1081367 від 15.12.2021, актів виконаних робіт № 3309788 від 16.12.2021 та № 3309789 від 16.12.2021, страхового акту № 006.01927721-1 від 08.09.2021, страхового акту № 006.01927721-2 від 17.12.2021, позивач здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 248 943,00 грн., що підтверджуються платіжними дорученнями № 51681813 від 09.09.2021 на суму 239 798,00 грн. та № 73925110 від 20.12.2021 на суму 9 145,00 грн.

Листом № 22/12/2 від 22.12.2022 відповідач 3 повідомив позивача про те, що труба водопостачання, в результаті прориву якої сталося затоплення у підземному паркінгу по вул. Полтавська, 10, у м. Києві, 25.08.2021 знаходиться на балансі відповідача 1.

04.01.2022 позивач звернувся до відповідача 1 з претензією № 040122-38, в якій зазначив, що оскільки відповідач 1 не виконав своїх обов`язків щодо безпечних умов труб водопостачання, що призвело до заподіяння шкоди застрахованому транспортному засобу внаслідок затоплення паркінгу, то саме він є відповідальним за відшкодування шкоди у розмірі 248 943,00 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач 1 направив лист № 645/12/36/02-22 від 09.02.2022, в якому зазначив, що він не може нести відповідальності за завдання збитків у зв`язку з невиконанням зобов`язань третіх осіб, а правові підстави для задоволення претензії - відсутні.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути на свою корить 248 943,00 грн..

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі ст. 108 Закону України «Про страхування» страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Вказаними вище законодавчими приписами врегульовано правовідносини суброгації (від лат. «subrogare» - заміщення, обрання взамін), яка є одним із видів уступки права, що полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

Так, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Вказана правова позиція викладена в п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц .

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі №910/18279/19.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, є суброгацією.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Пункт 3 ч. 1 ст. 11 ЦК України встановлює, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Приписами статей 224, 225 ГК України унормовано, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються, зокрема, витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є,

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина ч. 1 с. 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

З огляду на зазначені норми законодавства, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність чотирьох умов: протиправної поведінки боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності збитків; причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення зобов`язання боржником, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб; вини боржника.

Відсутність будь-якої з зазначених умов виключає настання цивільно-правової відповідальності виконавця у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Так, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).

Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права. Необхідною ознакою протиправності є нормативність, тобто закріплення моделі поведінки нормою права.

Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків, а тому важливим є встановлення того, що протиправна дія чи бездіяльність особи є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

В даному випадку, позивач має довести, серед іншого, протиправність поведінки відповідачів та те, що саме протиправні дії чи бездіяльність відповідачів є причиною завдання збитків, які виникли у ОСОБА_1 , як безумовний наслідок такої протиправної поведінки.

З відкритих даних, які містяться в мережі Інтернет слідує, що будинок за адресою м. Київ, вул. Полтавська, буд. 10, у якому знаходиться спірний паркінг, є житловим будинком.

Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:

забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;

купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;

поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є:

1) споживачі (індивідуальні та колективні);

2) управитель;

3) виконавці комунальних послуг.

Виконавцями комунальних послуг є:

1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача;

2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом;

3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація;

4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води;

5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання;

6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення;

7) послуг з управління побутовими відходами - адміністратор послуги з управління побутовими відходами, а у разі його відсутності - визначений у встановленому законодавством порядку суб`єкт господарювання, який здійснює збирання та перевезення побутових відходів.

Отже, відповідач 1 є виконавцем комунальних послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до п. 1, 2, 3, 4 розд. II Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008 № 190:

- виконавець послуги з централізованого водопостачання централізованого водовідведення обслуговує вуличні, квартальні та дворові мережі водопостачання та водовідведення, споруди і обладнання, а також технологічні прилади й пристрої на них, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір на обслуговування зі споживачем;

- мережі водопостачання та водовідведення споживача експлуатуються та обслуговуються споживачем. Обслуговування мереж споживача може здійснюватися виконавцем послуги з централізованого водопостачання / централізованого водовідведення на умовах окремого договору;

- межею розподільчих мереж, які обслуговує виконавець послуги з централізованого водопостачання / централізованого водовідведення, є перший колодязь із запірною арматурою у місці приєднання до водопровідної мережі споживача відповідно до акта розмежування майнової належності та експлуатаційної відповідальності сторін (додаток 1).

- водопровідні вводи до теплових пунктів (далі - ТП), котелень, окремо побудованих насосних станцій для підвищення тиску, а також розподільчі мережі від цих об`єктів експлуатують підприємства, на балансі або в користуванні яких перебувають ці об`єкти. Експлуатацію мереж водопостачання та водовідведення. утримання їх у належному стані в межах ТП та котелень здійснюють організації, на балансі або в користуванні яких перебувають ці об`єкти.

При цьому, відповідно до п. 8 розд. II Правил № 190 за стан водопровідних мереж, які проходять у технічних підвалах і до яких приєднані внутрішньобудинкові мережі, відповідають юридичні та фізичні особи, у яких вони знаходяться у власності або користуванні (управлінні, господарському віданні, оренді), або які здійснюють фактичне користування такими мережами.

Крім того, саме на споживача покладено обов`язок із забезпечення експлуатації, ремонту та усунення аварійних ситуацій на об`єктах мережах водопостачання та водовідведення, які йому належать (перебувають у користуванні), власними силами або із залученням інших суб`єктів господарювання (п. 9 розд. II Правил № 190).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач 1 є відповідальним виключно за зовнішні водопровідні мережі, а за стан водопровідних мереж, які проходять у технічних підвалах і до яких приєднані внутрішньобудинкові мережі, відповідають юридичні та фізичні особи, у яких вони знаходяться у власності або користуванні (управлінні, господарському віданні, оренді), або які здійснюють фактичне користування такими мережами, тобто відповідач 1 не обслуговує внутрішньо будинкові мережі та, відповідно, у випадку прориву труби всередині будівлі не може нести відповідальність за завдані збитки.

Відповідно до п. 4 розд. ХІ Правил № 190 у разі використання приміщень складів, підвалів для господарської діяльності в них мають бути виконані усі роботи з гідроізоляції, передбачені діючими будівельними нормами.

Вимоги до водозахисту слід розробляти з урахуванням впливу води: тимчасового через атмосферні опади, паводкові підтоплення, аварії на водовідводах (п. 16.1 ДБН В. 2.1-10-2009).

До пасивних заходів запобіганню підтопленню входить ,зокрема, гідроізоляція підземних конструкцій (п. 16.12 ДБН В.2.1-10-2009).

Пунктом 16.16 ДБН В 2.1-10-2009 передбачено, що для фундаментів, будівельних підземних конструкцій, що знаходяться без впливу гідростатичного напору, необхідно передбачати гідроізоляцію проти капілярного типу по всіх поверхнях, що контактують з ґрунтом, з підняттям над поверхнею не менше ніж на 500 мм.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. № 76, утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Згідно з п. 2.8.2 вищезазначених Правил експлуатуючі організації, що здійснюють утримання житлових будинків зобов`язані забезпечити належну гідроізоляцію фундаментів, стін підвалу і цоколю та їх сполучення із суміжними конструкціями, сходових кліток, підвальних і горищних приміщень, машинних відділень ліфтів, справність та утеплення пожежних гідрантів. Встановлення дотримання вимог ДБН є істотною умовою для покладення відповідальності за залиття нежитлового підвального приміщення.

З матеріалів справи слідує, що пошкодження транспортного засобу відбулося в підземному паркінгу в межах дорожнього покриття призначеного для стоянки колісних транспортних засобів, проте матеріали справи не містять доказів щодо того чи обладнані місця для паркування автомобілів зливостоками.

Згідно з заявою відповідача 1 зовнішні водопровідні мережі, за допомогою яких здійснюється централізоване водопостачання, знаходяться в 14 метрах від підземного паркінгу в якому відбувся страховий випадок, що є значною відстанню. Доказів на підтвердження того, що стався прорив центрального зовнішнього водопроводу, а також відбувалося залиття підземного паркінгу на рівні заїжджої частини матеріали справи не містять, з доданих позивачем фотознімків заїзду в паркінг вбачається, що на сухому асфальтованому покритті наявні сліди від мокрих автомобільних шин на виїзді з нього. Доказів звернення до відповідача 1 із заявами про аварії на водопроводі та усування ним наслідків прориву матеріали справи не містять.

При цьому матеріали справи не містять і доказів того, що у період настання страхової події, відповідачем проводились планові чи аварійні ремонтні роботи за адресою м. Київ, вул. Полтавська, буд. 10.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджується те, що спірне залиття сталось саме внаслідок винних дій відповідача 1.

Колегія суддів зауважує позивачу на тому, що відповідач 1 має обов`язок проведення планово-попереджувального ремонту устаткування водопровідно-каналізаційного господарства, проте вказані дії він має вчиняти лише щодо мереж водопостачання та водовідведення, які перебувають у нього на балансі або на які є відповідний договір на обслуговування зі споживачем, проте, як встановлено вище, матеріали справи не містять доказів того, що внутрішньо будинкові мережі приміщення, у якому сталося залиття, перебувають на балансі та утриманні відповідача 1.

Щодо заявленої вимоги до відповідача 2 як виконавця робіт за гарантійним листом, в якому останній зазначав, що несе відповідальність за якість виконаних робіт та застосованого обладнання і матеріалів на водопровідній мережі та гарантує ліквідацію можливих пошкоджень то, як вірно зазначено судом першої інстанції, зі зімсту вказаного листа вбачається, що даний гарантійний лист стосується об`єкту за адресою: вул. Дмитрівська, Шевченківський район м. Києва (від В1-19 до дитячого садка житлового будинку секції № 5), а прорив труби та затоплення паркінгу сталося за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 10, тобто на іншій ділянці водопровідних мереж.

При цьому, відповідач 2 виконував роботи з прокладання виключно зовнішніх водопровідних мереж, що обмежувалось вводом трубопроводу до фундаменту будинку (водопровід прокладається через фундамент будівлі і закінчується за внутрішньою стіною фундаменту будинку (до 0,5 м), а герметизація простору між трубою та стіною фундаменту здійснюється забудовником будинку. У подальшому, підключення та розгалуження внутрішніх водопровідних мереж по будинку виконували інші підприємства/організації по окремому договору з генпідрядником по будівництву житлового будинку (документи щодо відповідних внутрішніх робіт мають бути у розпорядженні обслуговуючої організації будинку/паркінгу).

В свою чергу матеріали справи не містять як доказів того, що відповідач 2 виконував роботи з прокладання внутрішньобудинкових водопровідних мереж за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 10, так і доказів того, що на його балансі або в користуванні перебувають такі системи, а отже, відповідач 2 не несе відповідальності за їх пошкодження (прорив) та за наслідки (збитки), до яких ці пошкодження призвели.

Щодо стягнення збитків з відповідача 3 як балансоутримувача будівлі суд першої інстанції цілком вірно встановив, що оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач 3 є є балансоутримувачем будівлі за адресою: м. Київ, вул. Полтавська, 10.

Колегія суддів вважає помилковою позицію позивача щодо того, що суд першої інстанції не встановив, хто саме винний у спірному затопленні та хто повинен відповідати за завдані збитки та, з вказаного приводу зазначає про таке.

За змістом положень ГПК України:

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73);

- ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73);

- належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

- обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77).

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Отже саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач має довести те, що відповідач 1, відповідач 2 та відповідач 3 є особами, які мають нести відповідальність за збитки, завдані залиттям паркінгу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- як вбачається зі звіту аварійного комісара про результати огляду місця події від 25.08.2021 (єдиний доказ на підтвердження факту затоплення паркінгу), у зв`язку з розривом труби водопостачання відбулось затоплення паркінгу та автомобілів. Водночас, безпосереднє місце, де відбувся такий прорив труби, а також причина, з якої стався прорив труби, не зазначена;

- з наданих позивачем до матеріалів справи доказів неможливо встановити, яка саме пошкоджена труба (зовнішня чи внутрішньобудинкова) стала причиною затоплення транспортного засобу Volvo XC60, державний номер НОМЕР_2 , та чи були виконані роботи з гідроізоляції;

- так само неможливо встановити, яким чином вода потрапила до підземного паркінгу, що призвело до затоплення транспортного засобу, та чому зливова каналізація не забезпечила належне водовідведення. Між тим, в підземному паркінгу окрім питного водопроводу, передбачається прокладання протипожежного водопроводу, а також побутової та зливної каналізації по яким протікає вода, і у випадку аварії (прориву) кожної з яких може статись затоплення в паркінгу (як самої нижної точки будинку);

- в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, яке підприємство є балансоутримувачем підземного паркінгу за адресою: м. Київ на вул. Полтавська, 10.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши вищевказані докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що на підставі наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити дійсну причину затоплення паркінгу за адресою: м. Київ на вул. Полтавська, 10, внаслідок якого зазнав пошкодження застрахований транспортний засіб Volvo XC60, державний номер НОМЕР_2 , встановити винну особу, а також довести причинно-наслідковий зв`язок.

Отже, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження як того, що спірне залиття сталась внаслідок дій або бездіяльності відповідачів, а відтак, вина відповідачів у вчиненні дій, які призвели до залиття, відсутня (з вказаного слідує, що відсутній і причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та завданням збитків позивачу - примітка суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) в сумі 248 943,00 грн. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 справі № 910/11103/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 справі № 910/11103/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 справі № 910/11103/24 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 19.05.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

А.О. Мальченко