РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.05.2025Справа № 910/1770/25

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України (Україна, 02099, м. Київ, вул. Ялтинська, буд. 11; ідентифікаційний код: 23311317)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбуд-11" (Україна, 02064, м. Київ, пр. Червоної Калини, буд. 68, оф. 233; ідентифікаційний код: 34634981)

про стягнення 406 068,30 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Головний центр капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбуд-11" (далі - відповідач) про стягнення 406068,30 грн, з яких 292822,16 грн пені та 113246,14 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором підряду № 26-22 на проведення будівельних робіт по об`єкту: "Реконструкція будівлі клубу-їдальні А-4 санаторію "Прикордонник-Немирів, за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Немирів, вул. Курортна, 26 (інв. №101310021)" від 14.10.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

04.03.2025 представником відповідача сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву, який 04.03.2025 зареєстрований в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

07.03.2025 представником позивача сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзив, яка 07.03.2025 зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

10.03.2025 представником відповідача сформовано в системі "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив, які 10.03.2025 зареєстровані в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

19.03.2025 представником позивача сформовано в системі "Електронний суд" додаткові пояснення, які 19.03.2025 зареєстровані в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.10.2022 між Головним центром капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестбуд-11" (далі - підрядник) було укладено Договір підряду №26-22 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору його предметом є будівельно-монтажні роботи по об`єкту: "Реконструкція будівлі клубу-їдальні А-4 санаторію "Прикордонник-Немирів, за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт. Немирів, вул. Курортна, 26 (інв. №101310021)" (далі - об`єкт).

Як зазначено в п. 1.2 Договору, замовник доручає, а підрядник зобов`язується згідно із затвердженою проектно-кошторисною документацією та умовами цього Договору, власними/залученими (у разі попереднього письмового узгодження з замовником) силами, за допомогою власних/залучених технічних засобів, із використанням власних/залучених матеріальних ресурсів (коштів), з високою якістю (відповідно до вимог законодавства України, ДСТУ, ДБН, Настанов, технічних умов та Договору) виконати роботи по об`єкту.

Відповідно до пункту 3.2 Договору, договірна ціна робіт по об`єкту є динамічною i становить 64 712 078,62 грн, в тому числі ПДВ - 10 785 346,44 грн.

Пунктом 11.1 Договору визначено, що з дати укладання цього договору підрядник протягом 30 (тридцяти) календарних днів надає замовнику оригінал банківської гарантії (далі - Банківська гарантія) в розмірі 2,5 (двох з половиною) відсотків від вартості цього договору, що складає 1 617 801,97 грн, як забезпечення виконання цього договору a6o обґрунтування щодо неможливості надання Банківської гарантії.

Листом №ІН-11/22 від 11.10.2022 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для надання банківської гарантії, оскільки отриманий ним лист позивача №723/861-22-Вих від 13.09.2022, в якому містилось запрошення позивача щодо надання відповідачем своєї комерційної пропозиції щодо виконання будівельно-монтажних робіт по об`єкту будівництва, не містив жодних вимог до відповідача щодо необхідності надання забезпечення виконання договору.

Листом №ІН-257/24 від 07.06.2024 відповідач, у відповідь на лист №06.3.5/4243-24-Вих від 07.06.2024, повідомив позивача, що відповідачем на виконання умов Договору було надано обґрунтування щодо причин ненадання банківської гарантії по Договору.

З огляду на те, що відповідачем не було виконано договірне зобов`язання з надання банківської гарантії, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 292822,16 грн та штраф у розмірі 113246,14 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Умовами Договору передбачено, зокрема, обов`язок відповідача протягом 30 календарних днів з дати укладання договору надати позивачеві оригінал банківської гарантії в розмірі 2,5 відсотків від вартості цього договору що складає 1 617 801,97 грн, як забезпечення виконання цього договору a6o обґрунтування щодо неможливості надання банківської гарантії.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується факт ненадання відповідачем банківської гарантії у розмірі 1 617 801,97 грн у встановлений пунктом 11.1 Договору строк.

У свою чергу відповідач направив на адресу позивача лист №ІН-11/22 від 11.10.2022, в якому повідомив про відсутність підстав для надання банківської гарантії, посилаючись на ст. 27 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник має право вимагати від переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією або в оголошенні про проведення спрощеної закупівлі.

Суд зауважує, що зазначена норма закону регулює порядок внесення переможцем процедури закупівлі забезпечення виконання зобов`язання саме до укладення договору (не пізніше дати укладення договору про закупівлю), тобто упорядковує переддоговірні відносини між учасниками публічних закупівель.

Водночас, зобов`язання відповідача, про порушення якого зазначає позивач, передбачене саме умовами Договору, а відтак регулюється його положеннями та є обов`язковим до виконання відповідачем.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем у визначений п. 11.1 Договору тридцятиденний строк не надано позивачу ні банківської гарантії у встановленому розмірі, ні обґрунтованих пояснень щодо неможливості її надання.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 7.1 Договору, у разі невиконання a6o неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Здійснюючи розрахунок заявлених до стягнення пені та штрафу, позивач керувався положеннями ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, якою, зокрема, визначено розмір штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язання, який розраховується з вартості товарів, робіт або послуг, щодо яких допущено прострочення виконання. Аналогічний розмір штрафних санкцій погоджений сторонами у п. 7.4 Договору.

Водночас, суд зауважує, що зазначена норма передбачає нарахування штрафних санкцій за порушення господарських зобов`язань, які безпосередньо стосуються предмета договору.

Так, частиною другою статті 231 Господарського кодексу України передбачено пеню та штраф, базою нарахування яких є вартість товарів, робіт та послуг, які є предметом договору. Водночас, передбачене п. 11.1 Договору зобов`язання підрядника з надання банківської гарантії не є "роботою" в розумінні Договору, який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду.

Окрім того, в Договорі не передбачено настання для відповідача наслідків у вигляді нарахування штрафних санкцій за невиконання зобов`язання з надання банківської гарантії, передбаченого п. 11.1 Договору.

Відтак позивач неправомірно нарахував та заявив до стягнення штрафні санкції на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 4 872,82 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 4 872,82 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.05.2025

Суддя О.В. Нечай