ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"06" травня 2025 р. Справа№ 910/12379/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 06.05.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025

у справі №910/12379/24 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Дочірнього підприємства державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт»

до Міністерства оборони України

про стягнення 777 422, 48 доларів США,

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» (далі за текстом - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства оборони України (далі за текстом - відповідач, Міністерство) про стягнення заборгованості у розмірі 777 422,48 дол. США, з яких: заборгованість у розмірі 702 600,00 дол. США, 3% річних у розмірі 74 822,48 дол. США, з проханням зазначити у рішенні про нарахування 3% річних на суму заборгованості, що становить 702 600,00 дол. США, з 05.10.2024 - дня наступного за днем підписання та подання позовної зави до суду та до моменту повного виконання рішення суду відповідачем, та 480 682,65 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не відшкодував позивачу витрати, понесені ним на виконання доручень Міністерства щодо організації авіаційного перевезення товарів оборонного призначення. Крім того, за неналежне виконання зобов`язання позивач нарахував відповідачу 3% річних у розмірі 74 822,24 дол. США на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України).

Господарський суд міста Києва рішенням від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем існування із відповідачем відносин комісії, внаслідок яких у останнього виник обов`язок з відшкодування понесених витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на ухвалення судом першої інстанції рішення при неповному та невсебічному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, з наданням неправильної правової оцінки спірним правовідносинам.

Як вказує позивач в апеляційній скарзі, судом першої інстанції надано неправильну оцінку спірним правовідносинам, які виникли між учасниками справи у результаті пропозиції (оферти) позивача та прийняття (акцептування) з боку відповідача про доручення останньому організувати авіаційні перевезення товарів оборонного призначення, що відповідає приписам Закону України «Про оборонні закупівлі». Позивач зазначає, що взяті на себе зобов`язання з виконання доручень відповідача виконані ним у повному обсязі, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, проте відповідач безпідставно відмовляється від оплати виконаних авіаційних перевезень товарів оборонного призначення.

Щодо надання судом першої інстанції правової оцінки спірних правовідносин, які виникли з договору комісії, як про це зазначено у судовому рішенні, то, як зазначає позивач, суд, керуючись принципом «суд знає закони» мав надати належну кваліфікацію спірних правовідносин незалежно від того, яким чином спірні правовідносини кваліфіковано позивачем.

Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на протиправну та не добросовісну поведінку відповідача, у результаті якої позивач поніс збитки.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2025 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 17.03.2025 апеляційну скаргу Дочірнього підприємства державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 залишив без руху, надавши скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Після усунення позивачем недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 31.03.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24; розгляд апеляційної скарги призначив на 06.05.2025 о 12 год. 00 хв.

06.05.2024 від відповідача до Північного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно із статтею 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.

Частиною 2 статті 118 ГПК України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що також підтверджено представником відповідача у судовому засіданні 06.05.2024, відзив на апеляційну скаргу відповідачем подано (06.05.2025), тобто з порушенням строку, визначеного Північним апеляційним господарським судом в ухвалі від 31.03.2025 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/12379/24 (до 20.04.2025), без належно обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Водночас суд апеляційної інстанції констатує, що представник відповідача не був позбавлений процесуальної можливості надати усні пояснення з приводу заперечень на апеляційну скаргу позивача.

Представник позивача у судовому засіданні 06.05.2025 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.05.2025 заперечив проти апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 залишити без змін, з підстав викладених у відзиві на позов.

Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.04.2022 Міністерство, в особі заступника міністра, видало письмове доручення керівнику позивача в рамках виконання державних контрактів №403/1/22/4, №403/1/22/8, №403/1/22/12, №403/1/22/4, №403/1/22/23, №403/1/22/51, №403/1/22/52, №403/1/22/82, №403/1/22/123, №403/1/22/142, №403/1/22/144 на постачання відповідного озброєння організувати відповідну взаємодію з Міністерством інфраструктури України стосовно забезпечення своєчасної подачі авіаційного транспорту до відповідних місць завантаження озброєння та автомобільного транспорту до місць його отримання та навантаження у літаки.

Послуги з перевезення вантажів позивачу надані Державним підприємством «Антонов» та Авіакомпанією «Maximus Airlines» (Об`єднані Арабські Емірати), на підставі укладених договорів.

Позивач уклав із Державним підприємством «Антонов» договір про авіаційні перевезення №6536UA, договір не містить дати його укладення, але беручи до уваги лист Державного підприємства «Антонов» від 29.04.2022 про готовність надати послуги перевезення, та графік зафрахтованих рейсів, що є умовою договору, згідно з яким датою першого рейсу є 30.04.2022, договір укладено не раніше 29.04.2022, та не пізніше 30.04.2022.

За умовами вказаного Договору, з урахуванням внесених Додатковою угодою №1 від 02.05.2022 змін, предметом є надання Державним підприємством «Антонов» позивачу послуг з авіаційного перевезення товарів оборонного призначення 20 (двадцятьма) рейсами, з яких було здійснено 17 рейсів, вартістю за кожний рейс - 255 000,00 дол. США.

29.04.2022 позивач уклав із Авіакомпанією «Maximus Airlines» договір перевезення №CONT-CO-2, предметом якого є надання останньою послуг з авіаційного перевезення товарів оборонного призначення.

Як зазначає позивач у позові, укладенню цього договору передувало звернення 29.04.2022 позивача до Міністерства щодо інформування про вартість перевезення компанії «Maximus Airlines», на яке 29.04.2022 Міністерство, в особі заступника міністра, надало дозвіл на таке залучення.

В рамках Договору про авіаційні перевезення № 6536UA Державним авіаційним підприємством «Антонов» виконано 17 рейсів з перевезення військових вантажів. 16 рейсів стосувались перевезення товарів оборонного призначення відповідно до державних контрактів, укладених між позивачем та відповідачем, вартість понесених витрат на перевезення була складовою вартості товару і окремо відповідачем не відшкодовувалась.

В рамках Договору про авіаційні перевезення № 6536UA Державне авіаційне підприємством «Антонов» здійснило 05.05.2022 рейс №ADB3286, яким за авіа накладною №ADB-0160 5085 перевезло вантаж, одержувачем якого була компанія «MOS Consulting» Sp. z o.o. (Варшава, Польща). Вартість перевезення склала 255 000,00 дол. США.

Також в рамках Договору перевезення № CONT-CO-2 від 29.04.2022 компанією «Maximus Airlines» виконано 5 рейсів в перевезення військових вантажів. 3 рейси стосувались перевезення товарів оборонного призначення відповідно до державних контрактів, укладених між позивачем та відповідачем, вартість понесених витрат на перевезення була складовою вартості товару і окремо відповідачем не відшкодовувалась. Інших два рейси, які були виконані в рамках договору перевезення №CONT-CO-2 від 29.04.2022, стосувались перевезення компанією «Maximus Airlines» вантажу, одержувачем якого була наведена вище компанія «MOS Consulting» Sp. z o.o. (Варшава, Польща). Зокрема: 04.05.2022 виконано рейс MXM3721, перевезення вантажу за ним супроводжувалось оформленням авіа накладної №387-0008 9670, вартість якого позивачем визначено у розмірі 615 000,00 доларів США; 04.05.2022 виконано рейс MXM3721, перевезення вантажу за ним супроводжувалось оформленням авіа накладної № 387-0008 9703, вартість якого позивачем визначено у розмірі 380 000,00 доларів США.

В рамках виконання Договору перевезення № CONT-CO-2 від 29.04.2022 позивач поніс витрати у розмірі 217 600,00 доларів США, які були сплачені ним Авіакомпанії «Maximus Airlines» за простій наведених вище рейсів.

02.10.2023 компанія «MOS Consulting» Sp. z o.o. сплатила позивачу 715 000 євро, що становить 765 000 доларів США. Ця сума покрила витрати позивача щодо оплати вартості перевезення Державному авіаційному підприємству «Антонов» за авіа накладною № ADB-0160 5085 - 255 000,00 доларів США, а також витрати позивача щодо оплати вартості перевезення Авіакомпанії «Maximus Airlines» за авіа накладною №387-0008 9670 та авіа накладною № 387-0008 9703 по 255 000 доларів США за кожну.

27.12.2023 позивач направив відповідачу засобами електронного зв`язку вимогу за №31.68/1590/10592-23 про компенсацію витрат (збитків), понесених у зв`язку з організацією авіаперевезень товарів оборонного призначення.

Доказів реагування відповідача на лист позивача №31.68/1590/10592-23 від 27.12.2023 матеріали даної справи не містять.

Як стверджує позивач, відповідач має відшкодувати йому витрати на суму 702 600,00 дол. США, понесені ним у зв`язку із виконанням доручень Міністерства, строк виконання яких настав на підставі частини 2 статті 530 ЦК України та сплатити 3% річних у розмірі 74 822,44 дол. США, нараховані на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц.

Спір виник через те, що відповідач не сплатив позивачу 702 600,00 дол. США, понесені останнім за виконання доручень Міністерства з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

За статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини 1 статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина 1 статті 642 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У статті 174 ГК України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (частини 1, 3 статті 179 ГК України).

Відповідно до змісту статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частини 1, 4 наведеної норми).

Згідно із частинами 1, 4, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Водночас позивач наполягає на тому, що виконання доручень відповідача є договором з виконання посередницьких правовідносин, а саме: договір комісії, який за Законом не передбачає обов`язкової письмової форми.

За договором комісії відповідно до статті 1011 ЦК України одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно із частинами 1, 3 статті 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

За статтею 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Якщо комісіонер поручився за виконання правочину третьою особою, він має право на додаткову плату.

Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги.

Якщо договір комісії не був виконаний з причин, які залежали від комітента, комісіонер має право на комісійну плату на загальних підставах.

У разі розірвання або односторонньої відмови від договору комісії комісіонер має право на плату за фактично вчинені дії.

Відповідно до статті 1024 ЦК України комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали.

Заперечуючи проти позову, Міністерство посилається на відсутність з позивачем посередницьких відносин, зокрема, відсутність між сторонами укладеного договору комісії. За твердженнями відповідача, укладені позивачем з Державним підприємством «Антонов» та Авіакомпанією «Maximus Airlines» (Об`єднані Арабські Емірати) договори з надання послуг не стосуються прав та обов`язків Міністерства. При цьому, укладаючи вказані правочини, позивач виступав як самостійна юридична особа, яка за своїм статутними положеннями самостійно несе відповідальність за зобов`язаннями перед іншими особами.

Як вказує позивач, частина понесених позивачем витрат з оплати чартерних рейсів, які були здійснені з авіаперевезення номенклатури товарів оборонного призначення іноземного походження на користь Міністерства за укладеними між ними державними контрактами, увійшла у вартість (ціну) відповідного державного контракту, та, відповідно була відшкодована відповідачем позивачу.

Спір стосується чартерних рейсів, які не мають відношення до укладених із відповідачем державних контрактів, проте були сплачені позивачем за власний рахунок, але за вказівкою відповідача були передані в розпорядження третьої особи - компанії «MOS Consulting Sp. z o.o» (Республіка Польща) для доставлення власних товарів оборонного призначення на користь Міністерства.

Судом встановлено і зазначене учасниками справи не спростовується, що письмовий договір між учасниками справи не вчинявся, а тому в силу частини 1 статті 75 ГПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на виконання доручень Міністерства, викладених у формі листів, які позивач оцінив як пропозицію (оферту) на укладення договору на виконання послуг з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення, та уклавши договори з Державним підприємством «Антонов» та Авіакомпанією «Maximus Airlines», вчинив прийняття пропозиції (акцепт) Міністерства. Отже, на переконання позивача, договір між учасниками справи укладено шляхом листування.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи спірні правовідносини, дійшов висновку про те, що відносини, що склалися між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою відносяться до договору надання послуг з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається зі змісту листа заступника міністра оборони України від 28.04.2022 позивача було зобов`язано організувати відповідну взаємодію з Міністерством інфраструктури України стосовно забезпечення своєчасної подачі авіаційного транспорту до відповідних місць завантаження озброєння та автомобільного транспорту до місць його отримання та навантаження у літаки, з метою забезпечення виконання державних контрактів на постачання товарів оборонного призначення.

Позивач листом №31.К/1/1915-22 від 29.04.2022 надіслав на адресу Міністерства комерційну пропозицію від Авіакомпанії «Maximus Airlines».

У відповідь на лист позивача №31.К/1/1915-22 від 29.04.2022 Міністерство надало дозвіл на залучення Авіакомпанії «Maximus Airlines».

Укладення позивачем з Державним підприємством «Антонов» та Авіакомпанією «Maximus Airlines» договорів зумовлено введенням в Україні воєнного стану Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», тобто послуги з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення надавались у сфері оборонних закупівель.

Метою Закону України «Про оборонні закупівлі» є визначення правових засад для забезпечення матеріально-технічних і наукових потреб сектору безпеки і оборони держави шляхом ефективного та прозорого здійснення оборонних закупівель із дотриманням заходів захисту національних інтересів, створення конкурентного середовища, запобігання корупції у сфері оборонних закупівель, розвитку добросовісної конкуренції, а також ефективного та прозорого планування, реалізації і контролю за здійсненням оборонних закупівель.

У статті 1 вказаного Закону міститься термін державний контракт (договір) (далі - державний контракт (договір)) - угода, укладена у письмовій формі державним замовником від імені держави з виконавцем відповідно до затверджених планів закупівель товарів, робіт і послуг оборонного призначення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про оборонні закупівлі» цей Закон застосовується за умови, що: вартість предмета закупівлі для товарів і послуг оборонного призначення, інших товарів і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, для робіт оборонного призначення та робіт для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони - 1,5 мільйона гривень, до визначених цим Законом державних замовників, які здійснюють оборонні закупівлі; закупівля товарів, робіт і послуг оборонного призначення містить відомості, що становлять державну таємницю, а також у разі закупівлі товарів, робіт і послуг оборонного призначення за закритими закупівлями незалежно від вартості такої закупівлі.

Закупівля товарів, робіт і послуг здійснюється державними замовниками відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

За приписам статті 24 Закону України «Про оборонні закупівлі» спрощені торги із застосуванням електронної системи закупівель - це процедура, що застосовується державним замовником під час дії особливого періоду в Україні або у період введення надзвичайного стану, або у період проведення антитерористичної операції, або у період здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у разі якщо відомості про закупівлю товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони не становлять державної таємниці.

Спрощені торги із застосуванням електронної системи закупівель здійснюються у порядку, передбаченому для проведення відкритих торгів Законом України «Про публічні закупівлі», з урахуванням особливостей, встановлених статтею 23 та розділами I, III цього Закону.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» цей Закон застосовується: 1) до замовників, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; 2) до замовників, визначених пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень; 3) до замовників, визначених частиною першою статті 2 цього Закону, які здійснюють спрощені закупівлі відповідно до цього Закону та/або укладають договори без використання електронної системи закупівель відповідно до частин другої, третьої і сьомої цієї статті.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про публічні закупівлі» відкриті торги є основною процедурою закупівлі.

Під час проведення відкритих торгів тендерні пропозиції мають право подавати всі заінтересовані особи. Для проведення відкритих торгів має бути подано не менше двох тендерних пропозицій.

Згідно з частинами 1, 4 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі якщо замовник уклав договір про закупівлю до/без проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оборонні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення: 1) у період оскарження закупівлі відповідно до цього Закону; 2) з порушенням строків, передбачених частиною першою статті 28 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження; 3) з порушенням вимог частини четвертої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

В силу частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, укладення між учасниками справи договору надання послуг з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення у спрощеній формі (стаття 207 ЦК України) шляхом листування не відповідає положенням частин 1, 3 статті 2, частини 1 статті 24 Закону України «Про оборонні закупівлі» та частини 4 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а тому такий договір є нікчемним в силу положень пункту 1 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі», пункту 3 частини 1 статті 29 Закону України «Про оборонні закупівлі» та частини 2 статті 215 ЦК України.

Згідно положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі № 278/2111/23 виснував, що застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним. Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача; з іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін, яких не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, керуючись принципом «суд знає закони», погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем існування між ним та відповідачем договірних відносин, внаслідок яких у останнього виник обов`язок з відшкодування понесених витрат.

Відповідно до положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи встановлені обставини справи щодо нікчемності договору надання послуг з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення у спрощеній формі, який не створює юридичних наслідків, відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування витрат, понесених позивачем на виконання доручень Міністерства щодо організації авіаційного перевезення товарів оборонного призначення.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

З урахуванням відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 702 600,00 дол. США, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 74 822,48 дол. США також задоволенню не підлягає як похідна, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Крім того, слід зазначити, що позивач у відповідності до Статуту позивача, затвердженого наказом Державного підприємства «Укроборонпром» від 29.01.2018 №26, копію витягу з якого позивач додав до позовної заяви, позивач утворений з метою одержання прибутку шляхом здійснення комерційної діяльності у галузі експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення, результатів інтелектуальної власності, наукової продукції і технологій, у тому числі військового, спеціального призначення та подвійного використання, що підлягають експертному контролю, підвищення ефективності використання і розвитку експортного потенціалу підприємств України та розширення міжнародного співробітництва у військово-технічній сфері, забезпечення науково-технічного прогресу в економіці України.

Пунктом 3.6 названого Статуту встановлено, що позивач несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всіма належними йому коштами та іншим майном, на яке згідно із чинним законодавством України може бути звернене стягнення.

Отже, враховуючи нікчемність договору надання послуг з організації авіаційних перевезень товарів оборонного призначення, не створення ним юридичних наслідків, у відповідача не виникло зобов`язання перед позивачем за відшкодування витрат, понесених останнім за організацію послуг авіаційного перевезення товарів оборонного призначення.

Щодо клопотання позивача про розгляд справи №910/12379/24 у закритому режимі, то слід зазначити наступне.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частини 8 статті 8 ГПК України розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, установлених законом.

За статтею 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю слідства та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

Відповідно до частин 1-3 статті 21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Обґрунтовуючи клопотання про розгляд справи №910/12379/24 у закритому режимі позивач посилається на те, що в умовах введеного в Україні воєнного стану, діяльність всіх органів державної влади України, у тому числі судової гілки влади, має бути спрямована, зокрема, на забезпечення захищеності фізичних та юридичних осіб, які беруть безпосередньо участь у забезпеченні національної безпеки, обороноздатності, цілісності та недоторканості України, від воєнних загроз.

Північний апеляційний господарський суд в межах розгляду даної справи не досліджував обставини відносин позивача з іноземними контрагентами, умови та виконання укладених договорів. Спір у справі №910/12379/24 стосується відносин позивача та відповідача щодо відшкодування витрат, понесених позивачем у зв`язку із організацією послуг авіаційного перевезення товарів оборонного призначення, будь-яка інформація, яка містить інформацію з обмеженим доступом або є таємницею, у даній постанові не відображається, а тому розгляд справи №910/12379/24 відбувався у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову, а тому відсутні підстави для його скасування.

У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (позивача).

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва Києва від 20.02.2025 у справі №910/12379/24 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Дочірнє підприємство державної компанії «Укспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт».

4. Матеріали справи №910/12379/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 12.05.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова