ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/417/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" (, 75581, Херсонська область, Генічеський район, с.Генічеська Гірка, вул. Набережна, 36)

до відповідача: Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1)

про стягнення 797350198,01 грн., що еквівалентно 19095555,54 доларів США

за участю представників сторін:

від позивача: Сергій Пошелюзний

від відповідача: не з`явився

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про стягнення 797350198,01 грн., що еквівалентно 19095555,54 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням збитків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що призвело до позбавлення позивача права власності на майно.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі за даним позовом, визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка розглядається, судом враховано наступне.

За приписами ст.3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.79 Закону України "Про міжнародне приватне право", пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема, як відповідача.

Разом з цим, згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, після початку війни в Україні, а саме з 2014 року, суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

У постановах від 18.05.2022 у справах №428/11673/19 та №760/17232/20-ц Верховний Суд розширив правові висновки, згідно яких підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а, отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно російська федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Подібні висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що, звертаючись із позовом до російської федерації, для правильного вирішення спору позивач не потребує згоди компетентних органів держави російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, відповідно до якої національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту").

Отже, суд дійшов висновку про застосування у даній справі "деліктного винятку", відповідно до якого будь-який спір, що виник на її території у юридичної особи України, навіть з іноземною країною, зокрема, й російською федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

За приписами ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Згідно ч.8 ст.29 ГПК України, позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України "Про міжнародне приватне право", права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Положеннями п.3 ч.1 ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Так, предметом даного позову є відшкодування збитків, завданих збройною агресією російської федерації проти України; місцем завдання збитків є територія суверенної держави Україна, а саме - територія Херсонської області.

Відповідно до пункту 1 статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", у разі неможливості здійснення правосуддя судами, розташованими на тимчасово окупованих територіях, територіальна підсудність судових справ, що розглядаються у таких судах, визначається в порядку, передбаченому частиною 7 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до ч.7 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Так, Голова Верховного Суду розпорядженням від 18.03.2022 №11/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Господарського суду Херсонської області на Господарський суд Одеської області.

За таких обставин, дана справа підсудна Господарському суду Одеської області.

Так, ухвалою від 17.02.2025 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.03.2025; встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи; запропоновано позивачу здійснити переклад ухвали Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі №916/417/25 від 17.02.2025 на російську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності, та поштове відправлення вказаної ухвали на адресу посольства російській федерації у країні за вибором позивача.

11.03.2025 до суду від позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" надійшла належним чином засвідчена копія перекладу ухвали Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі №916/417/25 від 17.02.2025 на російську мову. Переклад має нотаріальне засвідчення його вірності. Також надано копію поштового відправлення RA081324242UA про направлення засвідченого перекладу ухвали суду на адресу посольства російської федерації в Республіці Молдова та доказ вручення цього відправлення адресату.

Ухвалою суду від 12.03.2025 відкладено підготовче засідання на 27.03.2025.

Ухвалою від 27.03.2025 закрито підготовче провадження у справі №916/417/25; призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 16.04.2025; запропоновано позивачу здійснити переклад цієї ухвали суду на російську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності, та поштове відправлення вказаної ухвали на адресу посольства російській федерації у країні за вибором позивача.

15.04.2025 позивачем подано до суду належним чином засвідчену копію перекладу ухвали Господарського суду Одеської області про призначення судового засідання у справі №916/417/25 від 27.03.2025 на російську мову. Переклад має нотаріальне засвідчення його вірності. Також надано копію поштового відправлення RA081323556UA про направлення засвідченого перекладу ухвали суду на адресу посольства російської федерації в Республіці Молдова та доказ відстеження поштового відправлення.

Ухвалою від 16.04.2025 розгляд справи відкладено на 30.04.2025.

25.04.2025 позивачем подано до матеріалів справи докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також докази вручення ухвали суду від 27.03.2025 про призначення судового засідання для розгляду справи по суті посольству російської федерації в Республіці Молдова.

В судове засідання 30.04.2025 з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо повідомлення відповідача про судовий розгляд даної справи, суд зазначає наступне.

За приписами статті 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлені інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, установлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 365 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 367 ГПК України, в разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності". Відповідно до зазначеної Угоди, Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема, проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги Компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який в подальшому продовжено відповідно до указів Президента України.

Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Міністерства юстиції України Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати в повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами в період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Відповідно до частини 2 статті 367 ГПК України, судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладений - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Таким чином, з метою належного повідомлення відповідача про розгляд справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі в перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.

Разом з тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинене відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже, подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію російської федерації проти України.

З огляду на вищевикладене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою - агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, в тому числі в зв`язку із припиненням поштового сполучення.

Крім того, за Законом України від 12.01.2023 №2855-IX, який набрав чинності з 05.02.2023, Україна вийшла з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м.Києві 20.03.1992 та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII.

Також, у зв`язку з агресією з боку держави - відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою - відповідачем.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу судових документів у справі №916/417/25 дипломатичними каналами, суд дійшов висновку про повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Відповідно до частини 4 статті 122 ГПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та призначення судових засідань здійснювалося через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України.

Крім того, інформація про дату, час та місце проведення судових засідань була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним.

При цьому, позивачем, з метою забезпечення отримання відповідачем копії позовної заяви було здійснено скерування позовної заяви та доданих до неї доказів на електронну адресу відповідача .

Також, ухвалами від 17.02.2025 та 27.03.2025 судом було запропоновано позивачу здійснити переклад ухвал Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі №916/417/25 від 17.02.2025 та призначення справи до судового розгляду по суті від 27.03.2025 на російську мову, з нотаріальним засвідченням його вірності, та поштове відправлення вказаних ухвал на адресу посольства російській федерації у країні за вибором позивача.

11.03.2025, 15.04.2025 та 25.04.2025 позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" подано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії перекладу ухвал Господарського суду Одеської області про відкриття провадження у справі №916/417/25 від 17.02.2025 та призначення судового засідання від 27.03.2025 на російську мову; копії поштового відправлення RA081324242UA про направлення засвідченого перекладу ухвали суду від 17.02.2025 на адресу посольства російської федерації в Республіці Молдова та доказ вручення цього відправлення адресату; копію поштового відправлення RA081323556UA про направлення засвідченого перекладу ухвали суду від 27.03.2025 на адресу посольства російської федерації в Республіці Молдова та доказ її вручення адресату.

За наведеного суд констатує, що судом було вжито належних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Відзив на позовну заяву, будь-які заяви та клопотання від відповідача не надходили.

Таким чином, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст.178 цього Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі ухвалено за результатами оцінки доказів, наявних в матеріалах справи.

В судовому засіданні 30.04.2025 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, згідно Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад", затвердженого Загальними зборами учасників товариства, протокол №4 від 08.12.2020, товариство створене шляхом перейменування Товариства з обмеженою відповідальністю "Емальзавод" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" на підставі рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Емальзавод" від 23 травня 2016 року, та є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю "Емальзавод" (п.1.2 Статуту).

Відповідно до п.2.1, 2.2 Статуту, метою утворення та діяльності товариства є одержання прибутку; товариство може здійснювати зовнішньоекономічну діяльність у порядку, визначеному законодавством, а також, може займатися будь-якими видами діяльності, щодо здійснення яких відсутні прямі заборони чи обмеження в законодавстві України.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом економічної діяльності товариства є діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування.

Як зазначає позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" використовувало у своїй господарській діяльності базу відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться в Херсонській області, Генічеський район, с.Генічеська Гірка, вул.Набережна, 36.

ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" також є власником земельної ділянки, загальною площею 5,1024 га, кадастровий номер :11:004:0015, для розміщення існуючої бази відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться за адресою: Україна, Херсонська область, Генічеський район, с/рада Щасливцівська (надалі також - земельна ділянка).

Окрім цього, ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" є власником майна, яке знаходиться на території БВ "Приазов`я" (на 191 номер), а саме: три стаціонарних корпуси (з яких два - двоповерхові, один - трьох- (дві секції) та чотирьох-поверховий (однак секція з двома ліфтами), меблі та техніка, якими обладнаний кожен з номерів бази відпочинку, оргтехніка та устаткування, необхідні для функціонування бази відпочинку (надалі також - майно):

- ресторан "Ноїв Ковчег", що складається з кількох залів (250 посадкових місць), літньої тераси ( 250 п.м.) , кухні з цехами та складських приміщень;

- двоповерхова будівля;

- двоповерховий гуртожиток на 100 місць (1-й поверх гаражі та склади);

- приміщення охорони на 2 поверхи з відео наглядом;

- офісна будівля ( приблизно 80 м.кв.), оснащена оргтехнікою;

- водонапірна вежа об`ємом 100 м.куб. з насосною станцією та свердловиною;

- відкритий басейн 25 на 23 м. з підігрівом, 4 дитячих пластикові басейни;

- кафе "Радуга" ( 100 п.м.) з баром, кухнею та окремим дитячим кафе на 20 п.м.;

- пральня із професійними пральними машинами, сушарками та гладильними машинами;

- 4 окремих контури сонячних батарей для підігріву води по 3 м. куб. кожний;

- очисні споруди об`ємом 50 та 25 м. куб.;

- централізована система відео нагляду та швидкісного інтернету на всій території готелю;

- трансформаторна підстанція потужністю 430кВа;

- СПА-салон з перукарнею, сауною, соляною кімнатою, аромакімнатою, тренажерним залом, більярдним залом та баром;

- два дитячі майданчики;

- дизель-генератор потужністю 15кВа, бензиновий генератор потужністю 3 кВа;

- станки столярного цеху;

- станки фірми "Нева" ковальського цеху;

- гостьовий двоповерховий будинок.

Означені обставини підтверджуються наступними доказами, поданими позивачем до матеріалів справи:

1) Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 40762690 від 16.07.2015, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 40763298 від 16.07.2015, про реєстрацію за ТОВ "Емальзавод" права власності на земельну ділянку кадастровий номер: :11:004:0015, для розміщення існуючої бази відпочинку "Приазов`я", площа 5,1024 га.

2) Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 40769799 від 16.07.2015, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 40769999 від 16.07.2015, про реєстрацію за ТОВ "Емальзавод" права власності на об`єкт нерухомого майна база відпочинку "Приазов`я", розташована в АДРЕСА_1 , площа 1629 кв.м.

Позивач наголошує, що до 24.02.2022 року (до моменту повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України) ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" здійснювало господарську діяльність - діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщення на базі відпочинку "Приазов`я". Починаючи з 24.02.2022 року діяльність бази фактично була зупинена.

До 08.10.2022 року база відпочинку "Приазов`я" хоч і перебувала на території, тимчасово окупованій російською федерацією, але на її території знаходилися виключно представники ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад".

Проте, починаючи з 08.10.2022 року було здійснено декілька спроб силового захоплення бази відпочинку "Приазов`я" та привласнення (конфіскації) майна, яке знаходиться на її території.

Так, впродовж періоду часу з 08.10.2022 року по 23.10.2022 року не встановлені особи зі складу військових російської федерації, за участі інших осіб, здійснили незаконне проникнення на територію бази відпочинку "Приазов`я" з погрозами застосування вогнепальної зброї, в результаті чого ці особи фактично привласнили базу відпочинку "Приазов`я", земельну ділянку, майно, яке знаходилося на її території, а також транспортні засоби, які перебували на території бази відпочинку.

Відтак, за твердженням позивача, в результаті повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України, країною-агресором було окуповано значні території України, в тому числі село Генічеська Гірка Генічеського району Херсонської області, внаслідок чого ТОВ "ГК "Райський Сад" було позбавлено права власності на базу відпочинку "Приазов`я", земельну ділянку та майно, а також було позбавлено права володіння та користування транспортними засобами.

У зв`язку із захопленням майна та завданням значної матеріальної шкоди позивач звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою.

На підставі поданої позивачем заяви правоохоронними органами відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002577 від 15.12.2022 за ч.1 ст.438 КК України.

Постановою слідчого СВ Подільського УП ГУНП у місті Києві майора поліції Генералова С.В. від 20.01.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" визнано потерпілим в означеному кримінальному провадженні.

Крім того, з метою встановлення розміру матеріальної шкоди, заподіяної позивачу в результаті збройної агресії російської федерації, Товариством з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" 25.03.2024 було укладено договір №13/03/246 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-практичне східне бюро судових експертиз" на проведення комплексного експертного дослідження щодо встановлення розміру завданих збитків.

За результатами проведення комплексної експертизи складено Висновок експертів №13/03/24 від 01.09.2024, згідно якого розмір спричинених збитків ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (з урахуванням недоотриманого прибутку) становить 19095555,54 доларів США.

Отже, розмір збитків, які товариство понесло внаслідок збройної агресії російської федерації, за розрахунком позивача складає 797350198,01 грн., що еквівалентно 19095555,54 доларів США, які, за твердженням позивача, мають бути відшкодовані відповідачем, що і зумовило звернення до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, 24 лютого 2022 року Президентом України було видано Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до якого з 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан.

Згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за №380/43786, Генічеський район Херсонської області з 24.02.2022 по теперішній час перебуває у тимчасовій окупації.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" є власником бази відпочинку "Приазов`я", земельної ділянки загальною площею 5,1024 га, кадастровий номер :11:004:0015, для розміщення існуючої бази відпочинку "Приазов`я", які знаходяться в Херсонській області, Генічеський район, с.Генічеська Гірка, вул.Набережна, 36. Також, товариство є власником майна, яке знаходиться на території БВ "Приазов`я".

В жовтні 2022 року військові російської федерації здійснили незаконне проникнення на територію бази відпочинку "Приазов`я" з погрозами застосування вогнепальної зброї, в результаті чого ці особи фактично привласнили базу відпочинку "Приазов`я", земельну ділянку, майно, яке знаходилося на території бази, а також транспортні засоби, які перебували на її території.

На підставі поданої позивачем заяви правоохоронними органами відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002577 від 15.12.2022 за ч.1 ст.438 КК України, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" визнано потерпілим.

Позивач наполягає, що внаслідок збройної агресії російської федерації товариство понесло збитки, які станом на час звернення до суду із даним позовом складають 797350198,01 грн., що еквівалентно 19095555,54 доларів США.

В обґрунтування позиції у спорі щодо розміру заявлених до стягнення збитків позивачем до матеріалів справи було надано Висновок експертів №13/03/24 від 01.09.2024 за результатами проведення комплексної експертизи.

Як слідує з Висновку експертів, судова комплексна оціночно-будівельна, товарознавча, транспортно-товарознавча, оціночно-земельна і економічна експертизи щодо встановлення і визначення реальних збитків (матеріальної шкоди), завданих ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", як власнику нерухомого і рухомого майна, проведена на підставі договору №13/03/24 від 25.03.2024.

На вирішення експертизи були поставлені наступні питання:

1. Яка ринкова вартість майна, належного ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", станом на 24.02.2022, а саме: 1.1. бази відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться за адресою: Україна, Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, буд. 36?

2. Чи підтверджуються документально наявність матеріальних активів, вказаних в п. 1. цієї заяви, що обліковується за ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", станом на 24.02.2022?

3. Чи підтверджується документально наявність матеріальних активів, що обліковуються в ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", та їх розміщення на базі відпочинку, вказані в п. 1. цієї заяви станом на 24.02.2022?

4. Який розмір матеріальної шкоди, завданої ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" унаслідок позбавлення ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (в тому числі керівництва та уповноважених представників ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад") доступу до майна, вказаного в п.1 цієї заяви, розташованого на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України?

5. Який розмір упущеної вигоди ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" унаслідок позбавлення ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (в тому числі керівництва та уповноважених представників ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад") доступу до майна, вказаного в п.1 цієї заяви?

6. В якому загальному розмірі завдано збитків ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" з урахуванням відповідей на питання 1, 2, 3, 4, 5:

- станом на дату завдання збитків в іноземній валюті (долари США, євро)?

- станом на дату завдання збитків у гривні?

- станом на дату підготовки висновку в іноземній валюті (долари США, євро)?

- станом на дату підготовки висновку у гривні?

Як слідує з висновку експертів, проведення оціночно-будівельної експертизи у складі комплексної експертизи було доручено Контішировій Вікторії Вікторівні, судовому експерту, кандидату юридичних наук, яка має вищу будівельно-технічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень "спеціаліст", кваліфікацію судового експерта за спеціальностями: 10.6 "Дослідження об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, конструкцій та відповідних документів", 10.10 "Визначення оціночної вартості будівельних об`єктів та споруд". Стаж експертної роботи 18 років. Свідоцтво за № 27/21/П, видане ЦЕКК Міністерства юстиції України 01 червня 2021 року. Термін дії свідоцтва до 01.06.2024 року (у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України від 14.03.2022 року №113 8/5 термін дії свідоцтва продовжено) (Підстава Договір №01/01 від 02.01.2022).

Проведення товарознавчої експертизи у складі комплексної експертизи доручено Гавриловій Катерині Вадимівні, судовому експерту, освіта вища, спеціальність "Підприємство, торгівля та біржова діяльність", освітньо-кваліфікаційний рівень "магістр", кваліфікація судового експерта за спеціальністю 12.1. "Визначення вартості машин, обладнання, сировини та споживчих товарів". Стаж експертної роботи 6 років. Свідоцтво № 1917, видане ЦЕКК Міністерства юстиції України 17 грудня 2017 року. Термін дії свідоцтва до 17.12.2023 року (у відповідності до Наказу Міністерства юстиції України від 14.03.2022 року № 1138/5 термін дії свідоцтва продовжено) (Підстава Договір №02/01 від 02.01.2022).

Проведення транспортно-товарознавчої експертизи у складі комплексної експертизи доручено експерту Булаху Ігорю Олександровичу, який має вищу технічну освіту за фахом "Автомобілі й автомобільне господарство" із кваліфікаційним рівнем "Спеціаліст по експлуатації та ремонту автомобільної техніки", кваліфікацію судового експерта із правом проведення автотоварознавчих експертиз за спеціальністю 12.2. "Визначення вартості колісних транспортних засобів, розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу", свідоцтво судового експерта №448 від 25.04.2001, видане ЦЕКК Міністерства юстиції України, подовжене 08.12.2022 року, дійсне до 08.12.2025 року. Стаж експертної роботи за фахом експерта із правом проведення автотоварознавчих експертиз із 2001 року.

Проведення судової економічної експертизи у складі комплексної експертизи доручено судовому експерту Світлані Миколаївні Перепелюк, яка має вищу економічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень "спеціаліст", атестована як судовий експерт з правом проведення економічних експертиз за спеціальностями: 11.1 "Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності", 11.2 "Дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій", 11.3 "Дослідження документів фінансово-кредитних операцій", стаж експертної роботи з 2002 року, свідоцтво Міністерства юстиції України №48-23/П, дійсне до 13 липня 2026 року.

Проведення оціночно-земельної експертизи доручено Годяцькій Світлані Василівні, сертифікованому інженеру-землевпоряднику, яка має вищу землевпорядну освіту за спеціальністю "Землевпорядкування та кадастр", кваліфікацію "Інженер-землевпорядник", освітньо-кваліфікаційний рівень "спеціаліст", стаж роботи понад 20 років. Кваліфікаційний сертифікат за № 000721, виданий Державним агентством земельних ресурсів України 23 січня 2013 року. Судовий експерт за спеціальністю 10.14 "Оцінка земельних ділянок".

Головою комісії експертів визначено судового експерта Контимирову Вікторію Вікторівну.

Висновок експертів за результатами комплексної судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, товарознавчої, транспортно-товарознавчої та економічної експертизи підготовлений для подання до суду та до інших інстанцій, в т.ч. міжнародних.

Відповідно до вимог ч.7 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України, ч.7 ст.101 Кодексу адміністративного судочинства України, ч.7 ст.98 Господарського процесуального кодексу України, ст.70 та ч.2 ст.102 Кримінального процесуального кодексу України, експерти обізнані про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку згідно зі ст.384 Кримінального кодексу України та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків згідно зі ст.385 Кримінального кодексу України.

За результатами проведеної експертизи було зроблено наступні висновки:

По першому питанню, за результатами проведеної будівельно-оціночної експертизи встановлено, що ринкова вартість нерухомого майна, належного ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", станом на 24.02.2022, а саме: бази відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться за адресою: Україна, Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, буд. 36, складає 155345873, 45 грн. без врахування вартості земельної ділянки.

Розмір завданих реальних збитків (матеріальної шкоди), внаслідок позбавлення ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (в тому числі керівництва та уповноважених представників ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад") доступу до майна становить 5924894,02 доларів США, без врахування ПДВ, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України станом на дату оцінки (01.09.2024 - 41,1961 грн. за 1 дол. США) 244082526,54 грн. без врахування ПДВ.

За результатами проведеної земельно-оціночної експертизи отримано висновки про те, що вартість земельної ділянки з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, під існуючою базою відпочинку "Приазов`я", яка належить на праві приватної власності ТОВ "Готельний комплекс "Райський сад", площею 5,1024 га, кадастровий номер :11:004:0015, розташованої за адресою: Херсонська область, Генічеський район, Щасливцівська с/рада, станом на 23.02.2022 складає 184247225,00 грн., або 4788092,22 дол. США, що еквівалентно 197250725,90 грн. (за курсом гривні до долара за даними НБУ 01.09.2024 - 41,1961 грн. за 1 дол. США).

За результатами проведеної товарознавчої експертизи зроблено висновки про те, що ринкова вартість рухомого майна, належного ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", станом на 24.02.2022, а саме: бази відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться за адресою: Україна, Херсонська область, Генічеський район, с. Генічеська Гірка, вул. Набережна, буд. 36, складає 104480813,40 грн.

Проведеною експертизою документально підтверджується наявність матеріальних активів, що обліковуються в ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" та їх розміщення на базі відпочинку, вказані в п. 1. заяви про проведення експертизи станом на 24.02.2022.

Розмір матеріальної шкоди, завданої ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" унаслідок позбавлення ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (в тому числі керівництва та уповноважених представників ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад") доступу до майна, вказаного в п.1 цієї заяви, розташованого на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, складає 70305019,56 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2577163,48 долара США без врахування ПДВ, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на дату оцінки (01.09.2024 - 41,1961 грн. за 1 дол. США) 106169084,44 грн. без врахування ПДВ.

Проведеним транспортно-товарознавчим дослідженням у складі судової комплексної оціночно-будівельної, товарознавчої, транспортно-товарознавчої, оціночно-земельноїі економічної експертизи встановлено, що ринкова вартість транспортних засобів станом на 24.02.2022 року складає 1701386,00 грн.

По другому питанню зроблено висновок, що наявність матеріальних активів, що обліковуються за ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", станом на 24.02.2022 підтверджується документально інвентаризаційними описами, даними бухгалтерських регістрів, балансом станом на 24.02.2022 року в загальному розмірі на суму 4577898,94 гривень.

По третьому питанню встановлено, що наявність матеріальних активів, що обліковуються за ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", та їх розміщення на базі відпочинку, станом на 24.02.2022 підтверджується документально інвентаризаційними описами, даними бухгалтерських регістрів, балансом станом на 24.02.2022 року в загальному розмірі на суму 4577898,94 гривень.

По четвертому питанню визначено, що наявність спричинених збитків (матеріальної шкоди), завданої ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", в тому числі упущеної вигоди унаслідок позбавлення ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (в тому числі керівництва та уповноважених представників ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад") доступу до майна, вказаного в п.1 цієї заяви, розташованого на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, підтверджується документально на суму 19095555,54 доларів США.

По п`ятому питанню зроблено висновок, що недоотриманий прибуток (упущена вигода) ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" унаслідок позбавлення ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (в тому числі керівництва та уповноважених представників ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад") доступу до майна, вказаного в п.1 цієї заяви, документально підтверджується за період з 1 січня 2022 року по 1 вересня 2024 року на суму 48541,47 доларів США.

По шостому питанню встановлено, що розмір спричинених збитків ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" (з урахуванням недоотриманого прибутку) становить:

- станом на дату завдання збитків в іноземній валюті (долари США) - 19095555,54 доларів США.

- станом на дату завдання збитків у гривні - 520926755,18 гривень.

- станом на дату підготовки висновку в іноземній валюті (долари США) - 19095555,54 доларів США.

- станом на дату підготовки висновку у гривні - 786662415,58 грн. (курс гривні до долару за офіційними даними НБУ станом на дату експертизи 01.09.2024 - 41,1961 грн. за 1 дол. США).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 98 ГПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Статтею 104 ГПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.04.2023 у справі №908/807/18.

Згідно зі статтею 77 ГПК України, допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Зокрема, частиною 7 статті 98 ГПК України передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до п.4.12 розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5), у вступній частині висновку експерта зазначаються, зокрема, попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 КК України або за відмову від надання висновку за статтею 385 КК України.

Отже, законодавець визначає, що обов`язковою вимогою до висновку експерта є вказівка на те, що останній обізнаний про відповідальність.

Зазначення експертом при складанні висновку про те, що він попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 КК України або за відмову від надання висновку за статтею 385 КК України є його обов`язком.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №904/684/18.

Враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, а також, що складений 01.09.2024 Висновок експертів №13/03/24 містить вказівку на те, що він підготовлений для подання до суду, а експерти обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, такий висновок є належним та допустимим доказом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За приписами ч.1 ст.49 Закону України "Про міжнародне приватне право", права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, в якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди (а саме - позбавлення позивача права власності та користування майном) мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до ст.17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року), кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 46 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатку до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 визначено, що приватна власність не підлягає конфіскації.

За умовами статей 33 та 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, не допускається пограбування та привласнення власності.

Відповідно до ч.3 ст.386 Цивільного кодексу України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Таким чином, позбавлення позивача права володіння та користування майном, порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває права на відшкодування заподіяної йому майнової шкоди.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У силу статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Приписами частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При вирішенні відповідних спорів слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

У той же час, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, а також надати докази протиправності дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями та заподіяними збитками.

Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі - атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини і вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року "Про заяву Верховної Ради України "Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні", визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу цивільного правопорушення, а саме - збройної агресії росії проти України, в розумінні частини 3 статті 75 ГПК України, є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, чинним законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини в завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини в спірних правовідносинах. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом, зокрема, в постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц.

Cуд враховує, що захист права власності гарантується першою статтею Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає в тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження.

Приписами статей 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у вигляді відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) "у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження" (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29.06.2011, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013 року, § 59).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким, що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28.05.1985, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14.03.2013, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21.11.2001, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23.03.2010, § 55).

Російська федерація порушує норми міжнародного права, оскільки вчиняє збройну агресію проти України, тому на неї не поширюється судовий імунітет, вона не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц.

Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимог до російської федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

За результатами дослідження зазначених вище доказів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що територія, на якій розташована база відпочинку "Приазов`я", що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад", - Херсонська область, Генічеський район з 22.02.2022 і по теперішній час є тимчасово окупованою, що визначено Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 за №380/43786.

В свою чергу, в результаті повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України Товариство з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" було позбавлено права власності на базу відпочинку "Приазов`я", земельну ділянку та майно, в тому числі було позбавлено права володіння і користування транспортними засобами.

Водночас, заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір збитків підтверджено Висновком експертів №13/03/24 від 01.09.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-практичне східне бюро судових експертиз", та складає 797350198,01 грн., що еквівалентно 19095555,54 доларів США.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Вимога позивача про стягнення з відповідача суми завданих збитків є законною, обґрунтованою та документально доведеною, що забезпечить ефективний спосіб захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відповідного відшкодування.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001; рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем у даній справі належними та допустимими доказами доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується повний склад цивільного правопорушення, то вимога позивача про стягнення спричинених збитків (реальні збитки) у розмірі 797350198,01 грн., що еквівалентно 19095555,54 доларів США, підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Згідно підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відтак, з урахуванням ціни позову у цій справі розмір судового збору за його подання становить 1059800,00 грн. (350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

За приписами ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

З огляду на те, що позивач від сплати судового збору за розгляд даного спору звільнений, судовий збір за подання позову у даній справі підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати, понесені на оплату експертизи та правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Щодо витрат на проведення судової експертизи.

За змістом п.2 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 4-7 ст.127 ГПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначено вище, в обґрунтування позиції у спорі щодо розміру заявлених до стягнення збитків позивачем до матеріалів справи було надано Висновок експертів №13/03/24 від 01.09.2024 за результатами проведення комплексної експертизи.

Як слідує з Висновку експертів, судова комплексна оціночно-будівельна, товарознавча, транспортно-товарознавча, оціночно-земельна і економічна експертизи щодо встановлення і визначення реальних збитків (матеріальної шкоди), завданих ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", як власнику нерухомого і рухомого майна, проведена на підставі договору №13/03/24 від 25.03.2024, укладеного позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-практичне східне бюро судових експертиз".

Згідно Акту №13/03/24 від 01.09.2024 вартість експертизи складає 155000,00 грн.

Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати, понесені позивачем на оплату судової експертизи, підлягають покладенню на відповідача у повному обсязі.

При цьому, оскільки станом на час ухвалення судового рішення позивачем надано до матеріалів справи квитанцію до платіжної інструкції №44936449 від 25.04.2024 про оплату за послуги з проведення комплексної експертизи 77500,00 грн., суд ухвалює про стягнення з відповідача саме цієї суми.

Що стосується витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, 23.03.2024 між Адвокатським бюро "Сергія Пошелюзного" (Адвокатське бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" (Клієнт) було укладено договір про надання правничої допомоги №23/03-24, за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе доручення Клієнта про надання обумовленої цим договором правничої допомоги в інтересах Клієнта в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, а Клієнт зобов`язується сплачувати гонорар за надану Адвокатським бюро правничу допомогу, а також, у випадках, передбачених договором, відшкодувати фактичні витрати Адвокатського бюро, пов`язані з виконання доручень.

За умовами п.1.2 договору, правнича допомога полягає у наданні послуг (консультаційних та інших правничих послуг) щодо представництва та/або захисту інтересів Клієнта у відносинах з контролюючими та правоохоронними органами України та представництва і захисту інтересів Клієнта в судах, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування.

Надання правничої допомоги Клієнту здійснюється адвокатами Адвокатського бюро, а також іншими адвокатами, які залучені Адвокатським бюро на договірних засадах до виконання цього договору (п.1.3).

Згідно п.2.1 договору, послуги надаються Клієнту шляхом: усного та письмового консультування з юридичних питань що виникають у зв`язку із виконанням наданого Клієнтом доручення; складання заяв, скарг, претензій, клопотань та інших процесуальних документів, необхідних для виконання наданого Клієнтом доручення; безпосереднього представництва та захисту інтересів Клієнта в усіх судах, контролюючих та правоохоронних органах України, а також в інших органах державної влади, на підприємствах, в установах, в організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питань, що виникають у зв`язку із виконанням наданого Клієнтом доручення.

В п.3.1 договору сторони дійшли згоди про те, що розмір та порядок виплати гонорару Адвокатського бюро за виконання кожного доручення визначається за домовленістю сторін виходячи із складності та характеру кожного окремого доручення шляхом підписання відповідної додаткової угоди до цього договору.

Договір підписано уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень, підписи скріплено печатками.

23.03.2024 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги №23/03-24 від 23.03.2024, відповідно до п.1 якої Адвокатське бюро згідно доручення Клієнта надає правничу допомогу Клієнту щодо захисту його прав та законних інтересів в результаті втрати Клієнтом майна (рухомого та нерухомого), яке знаходиться на тимчасово окупованій російською федерацією території України, а саме: бази відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться за адресою: Україна, Херсонська область, Генічеський район, с.Генічеська Гірка, вул.Набережна, 36, земельної ділянки загальною площею 5,1024 га, кадастровий номер :11:004:0015, іншого рухомого та нерухомого майна, яке знаходилось на території бази відпочинку "Приазов`я".

Згідно п.2 угоди, зазначена в п.1 правнича допомога включає: підготовку та подання до суду позовної заяви про відшкодування завданої майнової шкоди, в тому числі упущеної вигоди; аналіз документів, які підтверджують факти, необхідні для звернення до суду, збір та формування доказової бази; усні консультації щодо можливості судового захисту прав та інтересів Клієнта; представництво інтересів Клієнта в судових засіданнях під час розгляду справи за позовом про відшкодування завданої майнової шкоди, в тому числі упущеної вигоди; надання інших видів правничої допомоги.

В пунктах 4, 5 угоди сторони визначили, що вартість правничої допомоги складає 45000,00 грн. Клієнт здійснює оплату послуг Адвокатського бюро в наступному порядку: 22500,00 грн. - не пізніше 26.04.2024; 22500 грн. - протягом трьох днів з дня ухвалення судом рішення про відкриття провадження у справі за позовом про відшкодування завданої майнової шкоди.

Додаткова угода до договору підписана уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень, підписи скріплено печатками.

02.12.2024 та 24.04.2025 сторонами складено Звіти про надання правничої допомоги, згідно яких Адвокатське бюро надало, а Клієнт прийняв за додатковою угодою №1 від 23.03.2024 до договору про надання правничої допомоги №23/03-24 від 23.03.2024 наступну правничу допомогу: підготовка та подання до Господарського суду Одеської області позовної заяви до російської федерації про відшкодування завданої майнової шкоди; представництво інтересів Клієнта під час судових засідань у справі №916/417/25 (12.03.2025, 27.03.2025, 16.04.2025).

Згідно п.2 Звітів, Клієнт не має претензій щодо обсягу наданої правничої допомоги.

Також, 24.04.2025 сторонами складено Акт приймання-передачі правничої допомоги за додатковою угодою №1 від 23.03.2024 до договору про надання правничої допомоги №23/03-24 від 23.03.2024.

Згідно означеного Акту, сторони підтверджують, що Адвокатське бюро за дорученням та на замовлення Клієнта належним чином надало, а Клієнт прийняв надану йому правничу допомогу в обсязі та вартості згідно додаткової угоди №1 від 23.03.2024 до договору про надання правничої допомоги №23/03-24 від 23.03.2024, а саме: підготовка та подання до Господарського суду Одеської області позовної заяви до російської федерації про відшкодування завданої майнової шкоди; представництво інтересів Клієнта під час судових засідань у справі №916/417/25 (12.03.2025, 27.03.2025, 16.04.2025). Загальна вартість наданої правничої допомоги складає грошову суму в розмірі 45000,00 грн. Клієнт не має претензій щодо обсягу наданих Адвокатським бюро послуг, якості їх надання, та вартості, послуги оплачені в повному обсязі.

На підтвердження оплати послуг Адвокатського бюро позивачем надано до матеріалів справи платіжні інструкції №198525404 від 25.04.2024 та №236517300 від 28.02.2025.

Також в матеріалах справи наявні ордер на надання правничої допомоги ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад", Серія АІ №1760310, виданий 02.12.2024 Адвокатським бюро "Сергія Пошелюзного" та Свідоцтво Пошелюзного С.В. про право на заняття адвокатською діяльністю, Серія КС №6741/10.

За приписами статті 16 ГПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Так, у позовній заяві позивачем було наведено орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу - 45000,00 грн.

Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем подано до суду: ордер Серія АІ №1760310, виданий 02.12.2024 Адвокатським бюро "Сергія Пошелюзного", Договір про надання правничої допомоги №23/03-24 від 23.03.2024, Додаткову угоду №1 від 3.03.2024, Акт приймання-передачі правничої допомоги від 24.04.2025, звіти про надання правничої допомоги від 02.12.2024 та 24.04.2025, платіжні інструкції №198525404 від 25.04.2024 та №236517300 від 28.02.2025 про сплату позивачем на користь Адвокатського бюро 45000,00 грн.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, а саме, у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.4 ст. 129 ГПК України).

Оскільки рішенням Господарського суду Одеської області від 30.04.2025 позовні вимоги ТОВ "Готельний комплекс "Райський Сад" задоволено у повному обсязі, судові витрати мають покладатись на відповідача.

За вимогами частин 5, 8 статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з положеннями статті 126 ГПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Так, згідно зі статтею 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договору про надання послуг.

Відповідно до статті 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім того, на такий договір поширюється дія загальних норм та принципів договірного права, включаючи, але не обмежуючись, визначених главою 52 ЦК України;

3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Указані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Указане передбачено як положеннями цивільного права, так і нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав до суду договір про надання правничої допомоги від 23.03.2024 та додаткову угоду №1 до нього, в яких визначено умови та порядок виконання договору про надання правової допомоги.

Так, Адвокатське бюро взяло на себе зобов`язання надати правничу допомогу Клієнту щодо захисту його прав та законних інтересів в результаті втрати Клієнтом майна (рухомого та нерухомого), яке знаходиться на тимчасово окупованій російською федерацією території України, а саме: бази відпочинку "Приазов`я", яка знаходиться за адресою: Україна, Херсонська область, Генічеський район, с.Генічеська Гірка, вул.Набережна, 36, земельної ділянки загальною площею 5,1024 га, кадастровий номер :11:004:0015, іншого рухомого та нерухомого майна, яке знаходилось на території бази відпочинку "Приазов`я".

В свою чергу, правнича допомога включає: підготовку та подання до суду позовної заяви про відшкодування завданої майнової шкоди, в тому числі упущеної вигоди; аналіз документів, які підтверджують факти, необхідні для звернення до суду, збір та формування доказової бази; усні консультації щодо можливості судового захисту прав та інтересів Клієнта; представництво інтересів Клієнта в судових засіданнях під час розгляду справи за позовом про відшкодування завданої майнової шкоди, в тому числі упущеної вигоди; надання інших видів правничої допомоги.

Вартість правничої допомоги обумовлена сторонами у фіксованому розмірі та складає 45000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що правничу допомогу у справі позивачу в суді надавав адвокат Пошелюзний С.В., який діяв на підставі виданого ордеру.

Також позивачем надані платіжні інструкції №198525404 від 25.04.2024 та №236517300 від 28.02.2025 про сплату позивачем на користь Адвокатського бюро 45000,00 грн.

Отже, позивачем доведено понесення ним витрат на оплату правничої допомоги в даній справі у сумі 45000,00 грн.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

Відповідач не скористався правом подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Отже, з врахуванням усталеної практики, проаналізувавши зміст наданих позивачем доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що надані адвокатом послуги цілком відповідають критеріям дійсності, необхідності, розумності їх розміру та підтверджуються матеріалами справи. При цьому, доказів не співмірності заявлених витрат відповідачем до суду не було надано, а тому суд приймає докази позивача та покладає на відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу.

Беручи до уваги викладене, враховуючи задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі та зважаючи на зазначені положення законодавства, принципи диспозитивності та змагальності, відсутність клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 45000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73-79, 86, 123, 126, 127, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Готельний комплекс "Райський Сад" (, 75581, Херсонська область, Генічеський район, с.Генічеська Гірка, вул. Набережна, 36) - відшкодування реальних збитків, спричинених позбавленням права власності на майно у розмірі 797350198 (сімсот дев`яносто сім мільйонів триста п`ятдесят тисяч сто дев`яносто вісім) грн. 01 коп., що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 19095555 (дев`ятнадцять мільйонів дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) доларів США 54 центи; 77500 (сімдесят сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на проведення судової експертизи; 45000 (сорок п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

3. Стягнути з держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України - 1059800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 06 травня 2025 р.