ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" травня 2025 р. Справа №907/311/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желік М.Б.

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянув апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ужгород-трейд»

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 (суддя Ремецькі О.Ф.) про заміну сторони (позивача, стягувача)

у справі № 907/311/21

за позовом Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк», м. Ужгород

до відповідача Приватного підприємства «Ужгород-трейд» , м. Ужгород

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансойлсфера», м. Київ

про звернення стягнення на предмет іпотеки

за участю представників в режимі відеоконференції:

від позивача Мікрюков С.В.

від відповідача Божко Д.О.

від третьої особи не з`явились

Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк» (далі АТ «Комінвестбанк») звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Приватного підприємства «Ужгород-трейд» (далі ПП «Ужгород-трейд») про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31.05.2018, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського МНО Єгер Н.Д. та зареєстрованим в реєстрі за №86о із додатковою угодою до нього, на майно ПП «Ужгород-трейд», а саме вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 299,2 м2, що розташоване за адресою: Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Театральна, буд. 11, реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна: 01, на користь АТ «Комінвестбанк», в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредитної лінії № о4-33/3л-14 від 10.12.2013 в сумі 1256599,99 доларів США шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, яка буде визначена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом згідно з оцінкою майна під час проведення виконавчих дій не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна.

Господарський суд Закарпатської області в ухвалі від 29.04.2021, серед іншого, залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансойлсфера».

29.04.2024 Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення у цій справі, яким позовні вимоги АТ «Комінвестбанк» задоволив; звернув стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31.05.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського МНО Єгер Н.Д. та зареєстрованим в реєстрі за №86о із додатковою угодою до нього, на майно ПП «Ужгород-трейд», а саме вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 299,2 м2, що розташоване за адресою: Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Театральна, буд. 11, реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна: 01, на користь АТ «Комінвестбанк», в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредитної лінії № о4-33/3л-14 від 10.12.2013 в сумі 1256599,99 доларів США шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, яка буде визначена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом згідно з оцінкою майна під час проведення виконавчих дій не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна; стягнув з ПП «Ужгород-тpейд» на користь позивача 135354,94 грн судового збору; стягнув з ПП «Ужгород-тpейд» в дохід Державного бюджету України суму 391979,75 грн судового збору.

На примусове виконання вказаного рішення 17.07.2024 судом першої інстанції було видано відповідні накази.

10.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «КІЧ ДЕВЕЛОПЕР» (далі ТОВ «Кіч Девелопер») звернулося до місцевого господарського суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі №907/311/21, з Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіч Девелопер».

04.02.2025 Господарський суд Закарпатської області постановив ухвалу, якою. зокрема, заяву ТОВ «Кіч Девелопер» задоволив; замінив стягувача у справі № 907/311/21 Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіч Девелопер», , юридична адреса: Україна, 88017, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, місто Ужгород, вул. Гвардійська, будинок 15/1.

ПП «Ужгород-трейд» не погодилось з постановленою ухвалою місцевого господарського суду та оскаржило її в апеляційному порядку. Доводи апеляційної скарги відповідача, в основному, зводяться до такого:

- підставою для заміни сторони виконавчого провадження є законне наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого, на підставах, які не суперечать чинному законодавству, відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і законного(сумлінного) переходу до іншої (управненої) особи прав і обов`язків сторони, яка вибула з цих правовідносин. При цьому, основним критерієм процесуального правонаступництва є законність підстав переходу прав. Отже, при розгляді клопотання про заміну стягувача у виконавчому проваджені, суд зобов`язаний судовим розглядом справи встановити законність підстав переходу прав; надати правову оцінку правочинам, на підставі яких відбулося вибуття прав від первісного кредитора до нового і лише, встановивши законність підстав переходу прав, задовольнити клопотання нового стягувача. Разом з цим, встановивши незаконність підстав переходу прав, суд зобов`язаний, застосувавши положення п.3 ст.237 ГПК України та, визнавши незаконність правочину, відмовити у задоволенні клопотання про заміну сторони виконавчого провадження, оскільки розгляд вимог відповідно до ч. 3 ст. 237 ГПК України має на меті призвести до повного захисту прав сторони спору, який не буде змушений ініціювати новий судовий процес з метою одержати судове рішення;

- в контексті наведеного, судом не було враховано, що договір уступки права вимоги за договором кредитної лінії №04-33/3л-14 від 10.12.2013 від 20.11.2024, а також договір про відступлення права вимоги за іпотекою від 28.11.2024 суперечать чинному законодавству. Так, предметом згаданого вище договору уступки права вимоги за договором кредитної лінії від 20.11.2024р. є право вимоги до ТОВ «Трансойлсфера» за кредитними зобов`язаннями, що витікають із договору кредитної лінії №04-33/3л-14 від 10.12.2013. Предметом, також згаданого вище, похідного договору про відступлення права вимоги за іпотекою від 28.11.2024 є уступка права вимоги до майнового поручителя - ПП «Ужгород-Трейд» забезпечити виконання кредитного зобов`язання кредитоотримувача. Таким чином, у спірній ситуації, з укладенням договору уступки права вимоги за договором кредитної лінії від 20.11.2024р. та похідного договору про відступлення права вимоги за іпотекою від 28.11.2024 відбулася заміна кредитодавця (АТ «Комінвестбанк»), який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на юридичну особу (ТОВ «Кіч Девелопер»), яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Зважаючи на таке, слід дійти висновків про те, що ТОВ «Кіч Девелопер», у будь-якому статусі, не наділене правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ;

- за цими договорами предметом уступки є вимога, яка характеризується кредитними правовідносинами, а уступка права вимоги відбулася на користь ТОВ «Кіч Девелопер», яке не є фінансовою установою і не здійснює операції з надання фінансових послуг через відсутність спеціального дозволу ліцензії. Разом з тим, відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого інша особа бути не могла. Зважаючи на таке, суду слід дійти висновку про незаконність, як договору уступки права вимоги за договором кредитної лінії від 20.11.2024 (позаяк він не породжує правовідносин факторингу у правовідносинах із банком), так і договору про відступлення права вимоги за іпотекою від 28.11.2024 (оскільки цей похідний договір укладено на підставі незаконного договору цесії) та відмовити у задоволенні клопотання про заміну сторони у виконавчому провадженні із застосуванням положень ч.3 ст.237 ГПК України;

- крім цього, апелянт ставить під сумнів проведення фінансової операції з зарахування на рахунок суми 49628923,61 грн вартості уступки права вимоги. Водночас скаржник зазначає, що законність угод уступки прав вимоги та доведення факту оплати за уступку вимоги є предметом розгляду у справі 907/9/25, і саме в межах цього провадження мають бути досліджені обставини укладання та виконання угод уступки вимоги. Тому оскаржувану ухвалу слід визнати незаконною та скасувати через необґрунтованість та передчасність її винесення.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, ТОВ «Кіч Девелопер» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило доводи відповідача, покликаючись на таке:

- відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договорів купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу;

- АТ «КОМІНВЕСТБАНК» (первісний кредитор) та ТОВ «Кіч Девелопер» (новий кредитор) уклали договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 20 листопада 2024 року, за яким банк шляхом продажу відступив ТОВ «Кіч Девелопер» право вимоги за кредитним договором та іпотечним договором. Згідно пункту 1.3. договору про відступлення права вимоги від 20.11.2024 передача права вимоги до боржника від первісного кредитора до нового кредитора відбувається без набуття додаткового доходу жодною із сторін. Згідно пункту 1.4. договору уступка права вимоги здійснюється у повному обсязі від отриманої суми боргу, без будь яких дисконтів та премій за стягнення з боржника грошових зобов`язань;

- плата за договором уступки є номінальною вартістю договору кредиту, а саме заборгованість із повернення кредиту та нарахованих відсотків, а отже в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Аналіз положень договору дає можливість встановити відсутність в ньому умов щодо надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, то відповідно немає підстав вважати цей договір відступлення права вимоги є договором факторингу;

- ТОВ «Кіч Девелопер», з покликанням на судову практику, зазначає, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням положень статей 74-79, 86 ГПК України, тобто за перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. Водночас, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорювання або пред`явлення вимоги визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Таким чином, питання правомірності набуття ТОВ «Кіч Девелопер» права вимоги за договором від 20.11.2024 не є предметом дослідження під час розгляду заяви про заміну сторони виконавчого провадження;

- щодо перерахування ТОВ «Кіч Девелопер» відступного, то останній зазначає, що на підтвердження факту отримання грошей від нового кредитора в рахунок оплати договору відступлення права вимоги від 20.11.2024 ним було долучено до матеріалів справи меморіальний ордер № 33 від 20.11.2024, якому судом першої інстанції було надано належну правову оцінку.

За вказаних обставин, ТОВ «Кіч Девелопер» не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду; за клопотаннями представників сторін, розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції.

В дане судове засідання на зв`язок зі судом вийшли представники позивача та відповідача, які надали суду свої пояснення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, врахувавши актуальну судову практику, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду, а доводи апеляційної скарги відхиляються, з огляду на таке:

Стаття 326 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Враховуючи ту обставину, що виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Питання процесуального правонаступництва врегульовані частиною першою статті 52 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь якій стадії судового процесу.

Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі частин першої - третьої, п`ятої статті 334 Господарського процесуального кодексу України: у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни боржника внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і, в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

За умовами ст. 52 Господарського процесуального кодексу України процесуальне правонаступництво це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», позаяк цим інститутам присвячені дві окремі статті Господарського процесуального кодексу України - 52 та 334 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 26 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням підстав, визначених статтею 52 Господарського процесуального кодексу України. У цьому випадку приписи статті 334 Господарського процесуального кодексу України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями статті 52 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість, як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 334 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Таким чином, поза межами відкритого виконавчого провадження як юридичного процесу стягувач і боржник користуються правами у виконавчому провадженні як завершальній стадії судового провадження на підставі відповідного закріпленого статусу у виконавчому документі.

Для вирішення питання можливості правонаступництва необхідним є встановлення фактичних обставин заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником відповідно до норм матеріального права.

Підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків сторони, яка вибула, в цих правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.11.2024 року між АТ «Комінвестбанк» (первісним кредитором, стягувачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіч Девелопер» (новим кредитором) було укладено договір про відступлення права вимоги (далі договір), за умовами якого первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором кредиту кредитної лінії №04-33/3л-14 від 10.12.2013 року та додаткових угод до нього № 1 від 08.01.2014 року, №2 від 16.01.2014 року, № 3 від 22.01.2014 року, № 4 від 12.02.2014 року, № 5 від 14.04.2014 року, № 6 від 15.04.2014 року, № 6/1 від 15.04.2014 року, № 7 від 12.09.2014 року, № 8 від 15.10.2017 року, № 9 від 08.12.2014 року, № 10 від 10.12.2014 року, № 11 від 16.01.2015 року, № 12 від 19.01.2015 року, № 13 від 13.03.2015 року, № 14 від 01.04.2015 року, № 15 від 31.07.2015 року, № 16 від 10.09.2015 року, № 17 від 10.12.2015 року, № 17 від 09.12.2016 року, № 18 від 31.01.2017 року, № 19 від 03.02.2017 року, № 20 від 15.05.2017 року, № 21 від 01.03.2018 року (далі договір кредиту), який укладений між первісним кредитором та ТОВ «Трансойлсфера», 02094, м. Київ, проспект Гагаріна, буд.14, офіс 32, (далі - боржник) (п. 1.1. договору).

За умовами вказаного договору, новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за договором кредиту, в тому числі, сплати 1200767,55 доларів США заборгованості за кредитом (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду в еквіваленті суми заборгованості ТОВ «Трансойлсфера» за договором кредиту на день підписання цього договору у національній валюті України, що становить 49628923,61 грн шляхом безготівкового перерахування на рахунок АТ «КОМІНВЕСТБАНК».

В п. 2.2. договору сторони визначили строк сплати винагороди в день укладення даного договору.

Відповідно до п. 3.2. договору, зобов`язання письмово повідомити боржника про відступлення права вимоги за цим договором покладається на первісного кредитора. Докази письмового направлення боржнику повідомлення про відступлення права вимоги за цим договором надаються первісним кредитором новому кредитору в 5-ти денний термін з дня укладення даного договору.

Первісний кредитор повідомив нового кредитора, що на дату укладення вказаного договору було незавершене виконавче провадження №75597930 за наказом Господарського суду Закарпатської області №907/311/21 від 17.07.2024 про звернення стягнення на предмет іпотеки з майнового поручителя боржника ПП «Ужгород-Трейд». Крім того, по боржнику ТОВ «Трансойлсфера» банком подано до Управління національної поліції в Закарпатській області заяву за №02-613-651 від 24.11.2020 про неправомірні дії, що вчинені посадовими особами ТОВ «Трансойлсфера» за участі чи бездіяльності відповідальних працівників банку, які призвели до видачі та неповернення кредитних коштів, чим банку завдано шкоди в особливо великих розмірах; номер кримінального провадження 0000898 від 15.12.2020; постанова про залучення АТ «Комінвестбанк» як потерпілого від 18.09.2024.

Договір, у відповідності до п. 5.1., набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

АТ «Комінвестбанк» направило повідомлення №02-93/6-196 від 25.11.2024 до боржника ТОВ «Трансойлсфера» про відступлення права вимоги за кредитним договором.

28.11.2024 між АТ «Комінвестбанк» (далі первісний іпотекодержатель), та ТОВ «Кіч Девелопер» (далі новий іпотекодержатель), було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 31.05.2018 (далі договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки), за яким первісний іпотекодержатель передає новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель приймає права за договором іпотеки від 31.05.2018, за яким в якості забезпечення зобов`язань було передано вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 299,2 м2, що розташоване за адресою: Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Театральна, буд. 11 (п.1.1. та 1.1.1. договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки).

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки передача прав за договором іпотеки, здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент передачі права вимоги, в тому числі:

- право одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до умов договору іпотеки;

- будь-які інші права, що існують та/або можуть виникнути в майбутньому на підставі договору іпотеки.

За умовами п. 2.4. договору про відступлення права вимоги первісний іпотекодержатель повідомляє нового іпотекодержателя, що на момент укладення цього договору є незавершене виконавче провадження №75597930 за наказом Господарського суду Закарпатської області від 17.07.2024 у справі №907/311/21, про звернення стягнення на предмет іпотеки з майнового поручителя ПП «Ужгород-трейд».

Відповідно до п. 2.4. договору про відступлення права вимоги права іпотекодержателя за договором іпотеки переходять до нового іпотекодержателя з моменту держаної реєстрації відомостей про відступлення на його користь прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

АТ «Комінвестбанк» направило повідомлення №02-93/6-202 від 02.12.2024 про відступлення права вимоги за іпотечним договором до боржника ТОВ «Трансойлсфера».

Разом з тим, матеріали справи містять докази повної оплати ТОВ «Кіч Девелопер» відступного в розмірі 49628923,61грн, що, у відповідності до правового висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 17.01.2020 року у справі № 916/2286/16, є основною умовою для процесуального правонаступництва внаслідок укладеного між сторонами договору цесії.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора, за умовами ст. 514 Цивільного кодексу України, переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, Цивільний кодекс України передбачає можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Згідно з ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України (стаття 350 Господарського кодексу України).

Стаття 1078 Цивільного кодексу України передбачає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 Цивільного кодексу України).

За умовами ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: торгівля валютними цінностями; залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій; фінансові платіжні послуги; у сфері страхування; діяльність у системі накопичувального пенсійного забезпечення; професійна діяльність на ринках капіталу; факторинг; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Отже, факторинг є фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 вказаного Закону. Так, за змістом частини першої статті 6 означеного Закону договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеного у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) договору факторингу як правочину притаманні такі ознаки: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Таким чином, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону про фінансові послуги), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), така плата за надану фактором послугу може бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (позику чи кредит).

Натомість грошова вимога, яку клієнт передає фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 Цивільного кодексу України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 Цивільного кодексу України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Отже, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Разом з тим, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Згідно із частиною третьою статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наведеного слідує, що право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом частини першої статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У свою чергу абзац 1 частини першої статті 632 Цивільного кодексу України передбачає, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що право вимоги, яка відступається (продається), може мати так звану номінальну вартість та реальну вартість. Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення. Реальна вартість права вимоги, як і будь-якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, а саме попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема, через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а в процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення. Реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від низки обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Отже, сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Таким чином, сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

Оскільки, сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу.

З огляду на вказані висновки щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу, зважаючи на те, що у цій справі вартість права вимоги, що відступається, відповідає номінальній вартості права вимоги, таке не може вважатися платою за договором факторингу. З огляду на відсутність інших, притаманних договору факторингу, ознак, зокрема, що підтверджують надання новим кредитором (ТОВ «Кіч Девелопер») фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору (АТ «Комінвестбанк»), судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що спірні правочини є договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу. Таким чином, висновок суду про наявність підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіч Девелопер» про заміну стягувача у справі № 907/311/21 з Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіч Девелопер» є обґрунтованим.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, актуальних правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування постановленої ухвали.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного підприємства «Ужгород-Трейд» відмовити.

Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 04.02.2025 про заміну сторони (позивача, стягувача) у справі № 907/311/21 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і можу бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в Господарський суд Закарпатської області.

Повна постанова складена 13.05.2025

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік