ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2025 Справа № 914/60/25

За позовом: Першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест-ЛВ», с. Зимна Вода Львівська область,

про визнання недійсним пункту 3.1 договору підряду та стягнення зайво сплачених коштів ПДВ у розмірі 934 386, 23 грн.

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Амбіцької І.О.

Представники учасників справи:

прокурор: Гончар Богдан Сергійович,

від позивача: Гудима Вячеслав Орестович представник;

від відповідача: не з`явився.

Перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест-ЛВ» про визнання недійсним пункту 3.1 договору підряду від 02.10.2018 № 309 та стягнення зайво сплачених коштів ПДВ за договором у розмірі 934 386, 23 грн.

Ухвалою суду від 15.01.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 10.02.2025.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду, зокрема ухвалою суду від 31.03.2025 підготовче судове засідання відкладено на 14.04.2025.

Ухвалою суду від 14.04.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 05.05.2025.

У судове засідання 05.05.2025 прокурор з`явився, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовний заяві та письмових поясненнях.

У судове засідання 05.05.2025 представник позивача з`явився, у письмових та усних поясненнях, у відповіді на відзив підтримав позовні вимоги прокурора у повному обсязі.

У судові засідання представник відповідача не з`явився, у поданому на адресу суду відзиві позовні вимоги заперечив у повному обсязі та просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 05.05.2025 справу розглянуто по суті, оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у справі.

Позиція прокурора.

Перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобудінвест-ЛВ» про визнання недійсним пункту 3.1 договору підряду від 02.10.2018 № 309 та стягнення зайво сплачених коштів ПДВ за договором у розмірі 934 386, 23 грн.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор вказує, що між Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням та ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» було укладено договір № 309 підряду на виконання робіт, а фінансування виконаних робіт за договором здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету.

Як зазначає прокурор, упродовж 2018 2019 років відповідачем виконано, а позивачем оплачено роботи за договором на загальну суму 5 606 317, 36 грн, у тому числі ПДВ 934 386, 23 грн.

Прокурор стверджує про те, що умови договору в частині включення ПДВ не відповідають п. 197.15 ст. 197 Податкового кодексу України, а тому підлягають визнанню недійсними згідно з ст. 215 ЦК України. Зайво сплачена в ціні виконаних робіт сума податку на додану вартість у розмірі 934 386, 23 грн підлягає стягненню з відповідача згідно з ст.1212 ЦК України.

Позиція позивача.

Позивач подав до суду пояснення у якому підтримав заявлені прокурором позовні вимоги у повному обсязі.

Позиція відповідача.

Відповідач позовні вимоги заперечив у повному обсязі з огляду на те, що відсутні правові підстави для визнання недійсними положень договору щодо визначення ціни товару з урахуванням ПДВ.

Також зазначає, що за результатами виконання робіт відповідач сформував податкові зобов`язання зі сплати ПДВ і такі податкові зобов`язання було оформлені відповідно до чинного законодавства, що підтверджується актом податкової перевірки.

З огляду на вищевказане, вважає що доводи прокурора є необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників прокуратури та позивача, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити, виходячи із таких мотивів.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180, 189 ГК України).

Судом встановлено, 02.10.2018 між Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням (далі - замовник) та ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» (далі - виконавець) укладено договір № 309 підряду на виконання робіт (далі договір), за умовами якого підрядник зобов`язався упродовж 7 календарних днів після підписання сторонами договору прийняти майданчик під будівництво, виконати роботи за договором відповідно до узгодженого графіку виконання робіт та плану фінансування робіт і передати об`єкт замовнику у відповідності до положень і умов договору в термін визначений у графіку виконання робіт.

Суд зазначає, що спірний правочин укладено між Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням та ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ». Наказом Міністерства оборони України від 31.08.2020 № 304 юридичну особу - Західне територіальне квартирно-експлуатаційне управління припинено. Пунктом 2 вказаного наказу, Міністерство оборони України визначено правонаступником всіх прав та обов`язків Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Предметом договору є виконання робіт на об`єкті: «Нове будівництво гуртожитку № 2, с. Старичі Яворівського району Львівської області, б/ш (Коригування)» (далі Об`єкт).

У п. 3.1 договору сторони погодили ціну робіт за договором (договірна ціна), яка складає 44 927 078, 77 грн, у тому числі ПДВ 7 487 846, 46 грн.

Договірна ціна на 2018 рік складає 9 821 126, 98 грн, у тому числі ПДВ 1 636 854, 50 грн.

Фінансування робіт за договором здійснювалось за рахунок коштів державного бюджету (п. 15.1 договору).

Розрахунки за виконані підрядні роботи, які складають предмет цього договору, згідно з п. 15.3 договору проводяться на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою № КБ-3 упродовж поточного місяця, у якому підписано акти та довідки, або у наступному за поточним.

Відповідно до п. 20.2 договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019 або до повного виконання сторонами договірних зобов`язань.

Упродовж 2018 2019 років виконавцем виконано, а замовником прийнято та оплачено роботи за договором на загальну суму 5 606 317, 36 грн, у тому числі ПДВ 934 386, 23 грн, що підтверджується інформацією Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області.

У 2019 році договір розірвано з ініціативи замовника у зв`язку з невиконанням зобов`язань виконавцем.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якою, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Разом з тим, при застосуванні наведених положень Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст.ст. 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 180, 189 Господарського кодексу України).

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 ГК України).

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Податок на додану вартість визначено у підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України як непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. «а» п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Відповідно до п. 197.15 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.

За умовами ст. 217 Цивільного кодексу України, які регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин, передбачено, що закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Недійсність окремої частини правочину не призводить до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку, що відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20, від 10.02.2022 у справі № 916/707/21.

Верховний Суд у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору). Також Верховний Суд у постанові від 03.12.2021 зазначив про незгоду із наведеним висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16, від 08.08.2019 у справі № 911/1626/18.

З огляду на те, що предметом договору було виконання робіт з будівництва житла для військовослужбовців (гуртожитку) за державні кошти, які підлягали звільненню від оподаткування податком на додану вартість згідно з положеннями п. 197.15 ст. 197 ПК України, слід дійти висновку про наявність підстав для визнання недійсним пункту 3.1 договору, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, адже таке включення здійснено без дотримання вимог податкового законодавства.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого набуття.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання, однак поза підставами, передбаченими законом, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, суми ПДВ виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» отримало за рахунок коштів державного бюджету суму ПДВ при тому, що відповідні роботи були звільнені від оподаткування ПДВ. Відтак, безпідставно отримані кошти повинні бути стягнуті з відповідача, оскільки зміст п. 3.1. договору в частині включення ПДВ до ціни договору суперечить положенням Податкового кодексу України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що в силу вимог ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання цього пункту недійсним в оспорюваній частині.

Щодо підставності звернення прокурора із позовною заявою, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частинами 3, 4 ст. 53 ГПК України унормовано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

За положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

11.09.2024 прокуратурою направлено на адресу Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-729вих-24 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійно заходи. 24.10.2024 Головне управління військової юстиції Міністерства оборони України за № 220/74/вихЗПІ/113 надало відповідь, що Міністерством оборони України самостійно не вживались заходи щодо визнання недійсними окремих пунктів договору № 309 та повернення зайво сплачених коштів ПДВ і Міністерство оборони України не заперечує щодо пред`явлення позову прокурором.

Відтак, суд дійшов висновку, що, звертаючись до суду із позовом у даній справі, прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України Про прокуратуру обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому саме полягає порушення таких інтересів та правильно встановив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 79 ГПК України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із викладеного вище, суд прийшов до висновку, що прокурором наданими доказами підтверджено обґрунтованість заявлених позовних вимог, відтак позов підлягає до задоволення повністю.

Відшкодування витрат прокурора, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним пункт 3.1. договору підряду на виконання робіт від 02.10.2018 № 309, укладеного між Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням та ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» в частині включення в ціну робіт за договором суми податку на додану вартість.

3. Стягнути з ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» (81110, Львівська область, с. Зимна Вода, вул. Шептицького, 3, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітряних Сил, 6, код ЄДРПОУ 0034022) суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 934 386, 23 грн.

4. Стягнути з ТзОВ «Житлоінвестбуд-ЛВ» (81110, Львівська область, с. Зимна Вода, вул. Шептицького, 3, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (код 38326057, банк отримувача: Держказначейська служба України м. Київ, МФО 820172, № рах. UA0082783) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 13 635, 03 грн.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повний текст рішення складений 09.05.2025 року.

Суддя Манюк П.Т.