ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

12.05.2025м. СумиСправа № 920/620/25
Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши матеріали позовної заяви б/н, б/д (вх.№2662 від 09.05.2025)

за позовом Фізичної особи-підприємця Ал-Давоуді Шахаван

( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )

до відповідачів: 1. Виконавчого комітету Сумської міської ради

(майдан Незалежності, 2, м. Суми, 40030, )

2. Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради

(вул. Садова, 33, м. Суми, 40009, )

про визнання незаконним та скасування рішення, заборону вчинення дій,

УСТАНОВИВ:

09.05.2025 позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить суд:

- визнати незаконним (нечинним) та скасувати рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради №1085 від 09.04.2025;

- заборонити Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради до припинення дії договору оренди нерухомого майна №УМКВ-0401 від 10.12.2010 примусово демонтувати будь-які тимчасові споруди, розміщені на орендованій площі 612,1 кв. м. Фізичною особою-підприємцем Ал-Давоуді Шахаван, рнокпп НОМЕР_1 .

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву б/н, б/д (вх.№2664 від 09.05.2025) про забезпечення позову, в якій просить суд прийняти ухвалу про забезпечення позову, якою зупинити дію рішення №1085 від 09.04.2025 Виконавчого комітету Сумської міської ради; копію ухвали направити для відома та виконання Комунальному підприємству «Паркінг» Сумської міської ради () та Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради ().

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2025, справу призначено до розгляду судді Заєць С.В.

Проаналізувавши матеріали позовної заяви, суд установив, що подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства з огляду на наступне.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, перелік яких наведений у ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20).

Пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів позовної заяви, рішення Виконавчого комітету Сумської ради №1085 від 09.04.2025 стосується здійснення заходів з організації благоустрою на території Сумської міської територіальної громади шляхом проведення демонтажу незаконно розміщених тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (надбудови над підземними переходами) та ним не оспорюється право власності позивача, що свідчить про відсутність підстав для застосування п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Приписи статті 20 Господарського процесуального кодексу України не передбачають можливості оскарження рішення, прийнятого суб`єктом владних повноважень в процесі виконання ним владних управлінських функцій.

Згідно пунктом 10 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Суд зазначає, що Закон України «Про благоустрій населених пунктів» є спеціальним законом, який визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

У відповідності до статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, згідно із приписами ст. 12 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

За приписами ч. 1 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.

З урахуванням наведеного, нормами Закону України «Про благоустрій населених пунктів» наділено повноваженнями міські ради та їх виконавчі органи здійснювати самоврядний контроль у сфері благоустрою міста Суми.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою міста і спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначені Правилами благоустрою міста Суми затверджені рішенням Сумської міської ради №3853 від 26.12.2014.

Отже, приймаючи оскаржуване рішення №1085 від 09.04.2025 Виконавчий комітет Сумської міської ради діяв на виконання покладених на нього владних управлінських функцій визначених Законом України «Про благоустрій населених пунктів» та Правилами благоустрою м. Суми.

В силу приписів ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовим спором є спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Оскільки між сторонами немає спору щодо права на тимчасову споруду, відповідачі не оскаржують та не заперечують право власності позивача на це майно, тож позовні вимоги, що є предметом даного спору в цьому випадку є заходами відновлення його прав, порушених відповідачами у процесі владно-управлінської діяльності, і охоплюються поняттям restitutio in integrum, тобто спір у цій частині є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами КАС України

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 826/10330/17 (провадження № 11-1264апп18) та від 4 грудня 2019 року у справі № 826/10228/17.

З урахуванням встановлених вище обставин, спір у справі за даними позовними вимогами не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та належить до адміністративної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція щодо віднесення даної категорії спорів до адміністративної юрисдикції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/2686/18 та від 13 листопада 2018 року у справі № 910/2145/18.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, зокрема, заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ГПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На підставі викладеного суд у відповідності до п. 1. ч. 1 ст. 175 ГПК України, відмовляє у відкритті провадження у справі, оскільки, позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а розглядається в порядку адміністративного судочинства.

Також, разом із позовною заявою позивач подав суду заяву про забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 138 ГПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Системний аналіз наведеного свідчить, що право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах.

Отже, розгляд заяви та вжиття заходів забезпечення позову здійснюються виключно судом компетентним розглядати спір по суті. При цьому першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання яких здійснюється її розгляд по суті.

Тобто першочерговою, у будь-якому випадку, є оцінка дотримання процесуального порядку (юрисдикції) звернення із заявою про забезпечення позову до суду (Постанова ВС від 16.08.2019 у справі № 916/142/19).

З огляду на те, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі № 920/620/25 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову повертається заявнику без розгляду.

Керуючись ст. 4, 20, 45, п. 1 ч. 1 ст. 175, ст. 234-235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Фізичній особі-підприємцю Ал-Давоуді Шахаван у відкритті провадження у справі.

2. Позовну заяву з доданими до неї документами та заяву про забезпечення позову повернути заявникові - Фізичній особі-підприємцю Ал-Давоуді Шахаван.

3. Згідно з ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Дана ухвала може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалу складено та підписано суддею 12.05.2025.

Суддя С.В. Заєць