ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2025 р. Справа№ 910/21840/14 (910/3914/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Сотнікова С.В.

за участю секретаря судового засідання Сороки П.М.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засідання від 30.04.2025,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024

у справі №910/21840/14 (910/3914/24) (суддя Омельченко Л.В.)

за позовом Національного банку України

до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко»

про визнання дій протиправними та стягнення коштів

у межах справи №910/21840/21

за заявою Приватного акціонерного товариства «Сеніко»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) відмовлено Національному банку України у задоволенні позову до голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства «Сеніко» Гусара Івана Олексійовича про визнання протиправними дій голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, який здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2705612,80 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Національний банк України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:

"Прийняти до розгляду апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 по справі №910/21840/14 (910/3914/24) та відкрити апеляційне провадження; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 по справі №910/21840/14 (910/3914/24) за позовом Національного банку України до голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства «Сеніко» Гусара Івана Олексійовича про визнання дій протиправними та стягнення коштів; позов Національного банку України до голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства «Сеніко» Гусара Івана Олексійовича задовольнити, визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко» щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2 705 612, 80 грн; стягнути з Гусара Івана Олексійовича на користь Національного банку України завдану шкоду в розмірі 2 705 612, 80 грн; стягнути з Відповідача на користь Національного банку України суму сплаченого судового збору".

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2024 апеляційну скаргу Національного банку України передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Сотніков С.В. та Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21840/14 (910/3914/24) за позовом Національного банку України до Гусара Івана Олексійовича про визнання дій протиправними та стягнення коштів; відкласти розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24).

27.11.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/21840/14 (910/3914/24) в 2-х томах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24); розгляд апеляційної скарги призначено на 19.02.2025 о 10 год. 00 хв.; запропоновано учасникам справи у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України надати відзиви на апеляційну скаргу із доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом десяти днів, з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 06.01.2025; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень в письмовій формі із доказами надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 13.01.2025.

У судове засідання 19.02.2024 з`явився представник скаржника та представник відповідача - Гусара Івана Олексійовича.

19.02.2025 у судовому засіданні суддею Остапенко О.М. заявлено самовідвід від розгляду апеляційної скарги Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 заяву судді Остапенка О.М. про самовідвід від розгляду апеляційної скарги Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) - задоволено; відведено суддю Остапенка О.М. від розгляду апеляційної скарги Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24); матеріали справи №910/21840/14 (910/3914/24) передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Представником Гусара Івана Олексійовича усно заявлено відвід судді Остапенку О.М. від розгляду справи №910/21840/14 (910/3914/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2025 заяву представника Гусара І.О. про відвід судді Остапенка О.М. від розгляду справи №910/21840/14 (910/3914/24) залишено без розгляду.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 апеляційну скаргу Національного банку України передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Сотніков С.В. та Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2025 прийнято апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) до свого провадження у новому складі суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 23.04.2025 о 10 год. 00 хв.

У судове засідання 23.04.2025 з`явився представник скаржника та представник голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко».

Представник скаржника просив суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24). Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

У судовому засіданні 23.04.2025 колегією суддів оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 30.04.2025 об 11:15.

30.04.2025 судом апеляційної інстанції проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частину постанови від 30.04.2025 у справі №910/21840/14 (910/3914/24)).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 виправлено описку, допущену у вступній частині скороченого судового рішення - постанови Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) щодо прізвища одного із суддів, що входить до складу колегії суддів.

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що враховуючи те, що стадія (момент) розподілу коштів відбувалась після набрання законної сили Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), (частину коштів Національному банку України була перераховано 17.12.2019 та 06.03.2020), то такий розподіл повинен відбуватись у чіткій відповідності з нормами КУзПБ, які були проігноровані головою ліквідаційної комісії Гусаром Іваном Олексійовичем, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», що мало наслідком спричинення Національному банку України майнової шкоди. Як зазначає скаржник, аналіз норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закону про банкрутство) та КУзПБ з урахування консолідованого застосування "дії в часі" лише підтверджують протиправність дій Ліквідатора. Відповідно ч. 4 ст. 42 Закону про банкрутство (що діяв на момент реалізації майна) майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які воно забезпечує. Відповідно до статті 45 Закону про банкрутство кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. Погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в позачерговому порядку (частина 9 статті 45 Закону про банкрутство). Як зазначає скаржник, кошти від продажу майна Боржника, переданого в іпотеку Національному банку України було отримано скаржником вже на час чинності КУзПБ, відповідно до норм якого і мав відбуватися їх розподіл та відшкодування витрат ліквідатора. Частиною 6 статті 64 КУзПБ (в редакції, чинній на 17.12.2019 - дата розподілу коштів) передбачено, що погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим КУзПБ, позачергово. Отже, кошти, одержані від продажу заставленого майна банкрута в межах ліквідаційної процедури, спрямовуються у першу чергу і виключно на задоволення вимог кредиторів, забезпечених заставо і з цього приводу підхід як Закону так і КУзПБ є солідарним. Крім того, як зазначає скражник, за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, що є предметом забезпечення, відшкодовуються витрати, пов`язані з утриманням, збереженням та визначенням вартості такого майна. Водночас, склад та розмір таких витрат підлягають погодженню забезпеченим кредитором. Кошти, що залишилися після здійснення зазначених виплат, використовуються виключно для задоволення вимог кредиторів за зобов`язаннями, які забезпечують таке майно (абз. 4 ч. 3 ст. 61 КУзПБ (в редакції чинній на 17.12.2019 - дата розподілу коштів)). Скаржник зазначає, що детальний правовий аналіз правовідносин та фактичних обставин даної справи беззаперечно свідчать про наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- ліквідатор уклав правочин, метою якого не було настання реальних правових наслідків, а лише уникнення задоволення кредиторських вимог, діючи на шкоду Національному банку України, допустив грубе порушення у вигляді протиправної поведінки, яка суперечить засадам добросовісності та законності, що призвела до нецільового використання коштів, що мали бути направлені забезпеченому кредитору, тобто Позивачу. Також, ліквідатор, виходячи з власних інтересів, направив іншу частину коштів, отриманих від реалізації майна, собі на відшкодування витрат та основної винагороди, які не були погоджені кредиторами та затверджені судом, тим самим допустивши порушення порядку регламентованого спеціальним законом, наслідком чого стало безпідставне набуття ним майна (коштів). У даному випадку правопорушення має дві зазначених складові (укладення договору на шкоду кредитору та протиправний розподіл коштів в процедурі банкрутства) в такий спосіб "освоївши" кошти кредитора. Вина у господарському спорі, як суб`єктивне ставлення правопорушника до прав і законних інтересів потерпілої сторони, передбачає наявність двох обставин, які дають підстави для застосування відповідальності: а) наявність в особи-правопорушника реальних можливостей для належного виконання; б) невжиття правопорушником всіх необхідних заходів для недопущення правопорушення, запобігання збиткам (шкоді) потерпілого. Варто враховувати, що ліквідатор як особа, що займається ліцензованою професійною діяльністю та володіє спеціальним знаннями, має знати та виконувати всі вимоги Кодексу, проте, свідомо не дотримувався цих вимог, що встановлено господарським судом. Але в даному випадку, маємо ряд протиправних умисних дій спрямованих на спричинення шкоди кредитору та позбавлення його права на задоволення вимог за рахунок заставного майна,

- наявні збитки в розмірі 2 705 612, 80 - різниця між сумою отриманою від продажу Нерухомого майна 7 725 612, 80 та сумою перерахованих Національному банку України коштів 5 020 000, 00 грн. Тобто, сума неотриманих Національним банком України коштів від продажу заставного майна у процедурі ліквідації Боржника і є розміром заподіяних забезпеченому кредитору збитків (шкоди),

- причинний зв`язок між протиправними діями Ліквідатора і шкодою зумовлений тим, що внаслідок укладення Договору з охорони грошові кошти були спрямовані Відповідачеві, попри те, що мали бути направлені на задоволення кредиторських вимог Національного банку України. Вказане стосується і протиправного перерахування коштів Ліквідатору в рахунок витрат та основної винагороди в супереч порядку, встановленого законом, що мали також бути перераховані Національному банку України. В підсумку, наслідком ряду протиправних дій та недобросовісності Ліквідатора Національному банку України причинено шкоду у еквіваленті недоотриманих коштів, на які Національний Банк України мав безумовне право,

-вина Відповідача виражена в тому, що він, як особа, яка професійно здійснює свою діяльність та володіє спеціальними знаннями, повинен знати та дотримуватися вимог чинного законодавства, зокрема ЦК України, ГК України, Кодексу України з процедур банкрутства, проте, свідомо порушив вимоги законодавства, що підтверджується вищевказаними доводами щодо вчинених ліквідатором дій на шкоду кредитору з метою порушення його права, гарантованого чинним законодавством.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу Національного банку України слід задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) слід скасувати. Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2 705 612, 80 грн. Стягнути з голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», на користь Національного банку України завдану шкоду в розмірі 2 705 612, 80 грн, з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі № 910/21840/14 порушено провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Сеніко» (далі - Боржник) за особливостями, передбаченими статтею 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (порушення справи про банкрутство за рішенням власника боржника), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів тощо.

Постановою Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 у справі № 910/21840/14 визнано Приватне акціонерне товариство «Сеніко» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута голову ліквідаційної комісії Боржника - Гусара Івана Олексійовича.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 у справі № 910/21840/14, зокрема, внесено окремо до реєстру вимог кредиторів вимоги Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області на суму 66 000 000 грн 00 коп. як такі, що забезпечені заставою майна Боржника.

18.06.2019 Національний банк України (далі - Нацбанк) звернувся зі скаргою на бездіяльність ліквідатора Боржника - Гусара І. О., в якій просив визнати протиправною бездіяльність ліквідатора Боржника - Гусара І. О. (арбітражного керуючого) щодо невжиття заходів, спрямованих на перерахування кредитору коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна (майнового комплексу площею 5 765,90 кв. м, що розташований в місті Києві по вул. Зрошувальна, 19), переданого Боржником в заставу Нацбанку.

Скарга обґрунтовувалась бездіяльністю ліквідатора Боржника - Гусара І. О., а саме, неналежним виконанням ним обов`язків у цій справі, оскільки він затягує ліквідаційну процедуру у цій справі, не подає звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Боржника, а також не перераховує кредитору кошти, отримані від реалізації нерухомого майна, переданого Боржником в заставу кредитору.

31.03.2023 Нацбанк подав заяву про уточнення скарги на дії голови ліквідаційної комісії Боржника, в якій просив уточнити вимоги та аргументи скарги на дії/бездіяльність ліквідатора у цій справі, а саме:

- визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії Боржника - Гусара І. О. щодо розподілу коштів у сумі 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від реалізації майна Боржника (що перебувало в заставі Нацбанку);

- визнати протиправною бездіяльність голови ліквідаційної комісії Боржника - Гусара І. О., що полягає у неперерахуванні ним на рахунок Нацбанку коштів у сумі 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від реалізації майна Боржника (що перебувало в заставі Нацбанку);

- зобов`язати голову ліквідаційної комісії Боржника - Гусара І. О. перерахувати Нацбанку кошти в сумі 2 705 612 грн 80 коп., отримані від реалізації майна Боржника, переданого в заставу Нацбанку;

- стягнути з голови ліквідаційної комісії Боржника - Гусара І. О. на користь кредитора 3 % річних в сумі 243 505 грн 00 коп. та інфляційні втрати в сумі 1 165 044 11 коп., нараховані за період з 06.03.2020 до 06.03.2023, а також витрати за проведення судової експертизи у цій справі - в сумі 61 161 грн 48 коп.

Заяву про уточнення скарги обґрунтовано:

- безпідставним направленням ліквідатором Боржника коштів, отриманих від реалізації майна Боржника (що перебувало в заставі Нацбанку), в рахунок оплати за договором від 01.06.2017 № 14 (та додатковою угодою до нього) через відсутність згоди кредиторів на його укладення, порушення встановленої законом черговості задоволення вимог кредиторів, ненадання у справі оригіналу додатка цього договору та невідповідність умовам договору та строкам його виконання розрахунку плати за вказаною угодою, а також через те, що судовою експертизою встановлені обставини штучного зістарювання цього договору, що ставить під сумнів його реальне виконання;

- недотриманням вимог закону щодо погодження з кредиторами Боржника та затвердження судом витрат у ліквідаційній процедурі, зокрема, про відшкодування витрат за наведеним договором та витрат грошової винагороди ліквідатору;

- безпідставним перерахуванням ліквідатором Боржника сум грошової винагороди, що не була затверджена судом, -

що призвело до втрати Нацбанком права на отримання коштів у сумі 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від продажу майна, переданого Боржником в заставу Нацбанку, та завдання Нацбанку шкоди на зазначену суму внаслідок протиправної поведінки ліквідатора Боржника.

Вимоги щодо нарахованих на спірну суму 3 % річних та інфляційних втрат обґрунтовані обставинами прострочення ліквідатором перерахування Нацбанку спірної суми коштів, отриманих від реалізації майна Боржника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 у справі № 910/21840/14 відмовлено Нацбанку в задоволенні скарги на дії ліквідатора Боржника, а ліквідатора Боржника зобов`язано надати суду на затвердження звіт та ліквідаційний баланс Боржника.

Судове рішення мотивоване відсутністю підстав для задоволення скарги Нацбанку на дії ліквідатора Боржника, оскільки ним проводиться робота та вживаються всі необхідні заходи у ліквідаційній процедурі Боржника.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 у справі № 910/21840/14 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 та прийнято нове рішення, яким скаргу Нацбанку на дії голови ліквідаційної комісії Боржника Гусара І. О. задоволено, визнано протиправними дії щодо розподілу та неперерахування коштів у сумі 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від реалізації майна Боржника, що перебувало в заставі Нацбанку, зобов`язано голову ліквідаційної комісії Боржника Гусара І. О. перерахувати Нацбанку 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від реалізації майна Боржника, стягнуто з голови ліквідаційної комісії Боржника Гусара І. О. 3 % річних в сумі 243 505 грн 00 коп. та інфляційні витрати в сумі 1 165 044 грн 11 коп., нараховані за період з 06.03.2020 до 06.03.2023, а також 61 161 грн 48 коп. витрат за проведення судової експертизи.

Судове рішення мотивоване наявністю підстав для задоволення скарги Нацбанку на дії ліквідатора Боржника, оскільки сукупність обставин укладення договору про охорону майна Боржника від 01.06.2017 № 14, додаткової угоди до нього, результатів експертного дослідження цих документів, відсутність їх оригіналів та належним чином завірених копій вказує на недопустимість таких доказів на підтвердження обґрунтованості витрат, здійснених Гусаром І. О. за цими угодами, тоді як відсутність правової оцінки цих обставин з боку місцевого суду свідчить, що він не досліджував ні скарги, ні доказів у частині цих доводів. Також апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд не врахував, що частина коштів у сумі 2 705 612 грн 80 коп., отриманих від продажу майна Боржника, що перебувало в заставі Нацбанку, залишилась неперерахованою Нацбанку саме внаслідок неправомірних дій Гусара І. О. з розпорядження зазначеними коштами всупереч їх призначенню, оскільки ці кошти були розподілені та витрачені Гусаром І. О. на власний розсуд, зокрема, і на виплату грошової винагороди арбітражного керуючого у цій справі, але без належних на це правових підстав, що свідчить про протиправні дії цієї особи, яким надана судом відповідна правова оцінка.

Постановою Верховного Суду від 06.02.2024 у справі № 910/21840/14 касаційну скаргу ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко» арбітражного керуючого Гусара Івана Олексійовича задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 у справі № 910/21840/14 скасовано. Ухвалено у справі № 910/21840/14 нове рішення: відмовити у задоволенні скарги Національного банку України на дії голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства «Сеніко» арбітражного керуючого Гусара Івана Олексійовича.

Вказана постанова мотивована тим, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної арбітражним керуючим, випливають та пов`язані безпосередньо зі здійсненням процедур у справі про банкрутство, тому Верховний Суд дійшов висновку, що в разі якщо поряд з оскарженням дій/бездіяльності арбітражного керуючого у справі про банкрутство заявник заявляє до арбітражного керуючого вимогу про відшкодування шкоди, завданої його діями/бездіяльністю, ці вимоги мають заявлятися та розглядатися у спорі про відшкодування шкоди: - із дотриманням вимог щодо загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачених, зокрема, статтею 1166 ЦК України (пункти 8.10, 8.11); - за правилами заявлення вимог та розгляду спорів майнового характеру, що вирішуються у межах справи про банкрутство (стаття 7 КУзПБ), тобто за правилами позовного провадження. Поряд із цим, якщо заявник, не погоджуючись з діями/бездіяльністю арбітражного керуючого, звертається з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної арбітражним керуючим, з порушенням наведених порядку та вимог - не з позовом про відшкодування шкоди, а зі скаргою на дії арбітражного керуючого (ліквідатора) у справі про банкрутство, то ця скарга задоволенню не підлягає, а суд ухвалює про відмову в її задоволенні. Апеляційний суд наведеного не врахував, здійснивши розгляд по суті вимог Нацбанку про стягнення спірної суми шкоди з голови ліквідаційної комісії Боржника Гусара І. О. на користь Нацбанку за результатами розгляду скарги на дії ліквідатора у справі про банкрутство, а не позову в межах справи про банкрутство про відшкодування шкоди, не дотримавши загальних правил та підстав покладення відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачених статтею 1166 ЦК України (пункти 8.10, 8.11): без дослідження та встановлення за вимогами про відшкодування шкоди усіх елементів складу цивільного правопорушення. Отже, апеляційний суд ухвалив оскаржуване рішення про задоволення скарги Нацбанку всупереч встановленим законом порядку і вимогам для розгляду та вирішення спору про відшкодування шкоди, завданої особі арбітражним керуючим у справі про банкрутство. У зв`язку із цим, враховуючи похідний характер вимог Нацбанку про стягнення з голови ліквідаційної комісії Боржника Гусара І. О. нарахованих за правилами статті 625 ЦК України на спірну суму шкоди інфляційних втрат та 3 % річних, висновки апеляційного суду про задоволення цих вимог є ухваленими з порушенням визначених законом порядку і вимог для розгляду та вирішення відповідних спорів у межах справи про банкрутство.

01.04.2024 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Національного банку України до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

В обгрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення його прав, як заставного кредитора, оскільки своїми незаконними діями відповідач завдав шкоду позивачу на спірну суму, оскільки неправомірно розпорядився коштами від реалізації переданого Нацбанку в заставу майна Боржника, перерахувавши спірну суму з порушенням вимог закону - не на задоволення вимог Нацбанку, а за іншим призначенням.

У відповідності із протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу було передано судді Омельченку Л.В. для подальшого розгляду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.04.2024 прийнято до розгляду у межах справи № 910/21840/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Сеніко» справу № 910/21840/14 (910/3914/24) за позовом Національного банку України до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі № 910/21840/14 (910/3914/24) відмовлено Національному банку України у задоволенні позову до голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства «Сеніко» Гусара Івана Олексійовича про визнання протиправними дій голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, який здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2705612,80 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що норми Кодексу України з процедур банкрутства не можуть бути застосовані до правовідносин, що мали місце до введення його в дію. У свою чергу, нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не було встановлено обов`язку ліквідатора погоджувати склад та розмір витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем заставного майна боржника з заставним кредитором. Станом на 21.10.2019, коли було введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, в межах ліквідаційної процедури вже виникли витрати, пов`язані з утриманням, збереженням та продажем заставного майна боржника. З огляду на те, що нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не було визначено обов`язку ліквідатора погоджувати з заставним кредитором витрати, які пов`язані з продажем саме такого заставного майна, а Кодекс України з процедур банкрутства було введено в дію 21.10.2019, тобто на час, коли в межах ліквідаційної процедури вже існували витрати, пов`язані з утриманням та збереженням заставного майна боржника, доводи Позивача про необхідність погодження ліквідатором з заставним кредитором складу відповідних витрат є безпідставними. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Національного банку України до голови ліквідаційної комісії ПрАТ «Сеніко» Гусара Івана Олексійовича про визнання протиправними дій голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, який здійснює повноваження ліквідатора ПрАТ «Сеніко», щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2 705 612, 80 грн є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

На сайті Вищого господарського суду України опубліковано повідомлення, що організатор аукціону Товарна Біржа "Київська Універсальна" () провів другий повторний аукціон з продажу Майна Банкрута по лоту №1, призначений на 10.12.2018 за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Олеся Гончара, буд. 5, оф.2, відповідно до якого, Лот №1 реалізовано за ціною - 7 725 612 (сім мільйонів сімсот двадцять п`ять тисяч шістсот дванадцять) грн 80 коп., без ПДВ.

Національний банк України звертався з листами від 15.01.2019 № 12-0007/2413, від 27.02.2019 № 63-0008/11087, від 25.04.2019 № 63-0008/22838 та від 29.10.2019 № 63-0008/56361 до голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», щодо перерахування коштів від реалізації нерухомого майна.

Головою ліквідаційної комісії Гусаром Іваном Олексійовичем, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», у наданих Національному банку України відповідях від 28.01.2019, 14.03.2019, 30.05.2019 вказувалось про передчасність перерахування коштів, у зв`язку з оскарженням результатів аукціону ТОВ "ЮК "ЮР-ФАКТОР", за результатом розгляду якого судами усіх інстанцій відмовлено в задоволенні позову, а рішення набрало законної сили 07.10.2019 з ухваленням судового рішення у даній справі Північним апеляційним господарським судом.

17.12.2019 перераховано Національному банку України частину коштів в розмірі 3 500 000,00 грн, а 06.03.2020 чергову частину в розмірі 1 520 000,00 грн - в рахунок часткового погашення вимог Національного банку України.

З коштів, отриманих від продажу вищевказаного Нерухомого майна Банкрута 7 725 612,80 грн, на рахунок Національного банку України в рахунок часткового погашення кредиторських вимог, Ліквідатором були перераховані кошти в загальній сумі 5 020 000,00 грн (17.12.2019 у сумі 3 500 000,00 грн та 06.03.2020 у сумі 1 520 000,00 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, решта коштів у сумі 2 705 612,80 грн не були перераховані Національному банку України та розподілені Ліквідатором наступним чином: - виплата основної грошової винагороди Ліквідатору за період з 04.11.2014 по 13.03.2020 - 382 885,87 грн; - оплата послуг з проведення незалежної оцінки майна на підставі договорів від 10.09.2015 та від 01.09.2016, укладених з суб`єктом оціночної діяльності ПП "М.С. Консалтинг" - 50 000,00 грн; - винагорода організатора аукціону - 695 305,15 грн; - оплата послуг з обслуговування ліквідаційного рахунку - 3 500,00 грн; - оплата послуг з охорони майна Банкрута на підставі договору від 01.06.2017, укладеного з ТОВ "Гарант Сіті Плюс" - 1 744 080,00 грн; - інші витрати Ліквідатора, понесені в ліквідаційній процедурі (отримання витягів, інформаційних довідок, послуги нотаріуса, вчинення реєстраційних дій, інше) - 5 559,49 грн.

У позовній заяві у даній справи Національний Банк України посилався на те, що у справі про банкрутство ПрАТ «Сеніко» під час розгляду скарги Національного Банку України, однією з підстав скарги було незаконне утримання коштів Ліквідатором у розмірі 1 744 080,00 грн та подальше перерахування вказаної суми на підставі Договору з охорони, який укладено між ТОВ "Гарант Сіті Плюс" та ПрАТ «Сеніко».

Враховуючи наявність у Національного банку України об`єктивного сумніву щодо дати укладання Договору охорони, яким датований Договір з охорони, та Додаткової угоди до нього, Національний банк України в межах справи № 910/21840/14 клопотав перед судом щодо призначення судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.12.2020 задоволено клопотання Національного банку України про призначення комплексної фізико - хімічної почеркознавчої експертизи у справі № 910/21840/14, проведення якої доручено Київському науково - дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - КНДІСЕ), на вирішення експертів поставлені питання в межах договору № 14 про надання послуг з охорони об`єктів від 01.06.2017 та додаткової угоди від 01.06.2017 до цього договору, що укладені між ПрАТ «Сеніко» та ТОВ "Гарант Сіті Плюс".

02.11.2022 експертами КНДІСЕ за результатами проведення судової технічної експертизи документів у справі № 910/21840/14 надано висновок № 1588/22-34/1589/22-33/28083/22-33/28084- 28098/22-34 (далі - Висновок).

Відповідно до Висновку експертами досліджувалися наведені питання та встановлено наступне:

1. Чи підписано Договір № 14 про надання послуг з охорони майна директором ТОВ "Гарант Сіті Плюс" та ліквідатором ПрАТ "СЕНІКО" на дату 01.06.2017 та у який період часу був виконаний підпис Договору?

Підписи від імені Гусара І.О. і Гриняка О.А., виконані кульковими ручками, спорядженими пастами різних відтінків синьо-фіолетового кольору.

Подальшим дослідженням Договору № 14 про надання послуг з охорони майна від 01.06.2017 встановлено наступне:

- в штрихах друкованих знаків на п`ятому аркуші документа частинки барвної речовини дещо оплавлені;

- переважно у місці розташування підпису від імені директора ТОВ "Гарант Сіті Плюс" Гриняка О.А. спостерігається змазаність друкованих знаків у вигляді "витягування" речовини тонеру;

- в місцях перетину штрихів підпису від імені директора ТОВ "Гарант Сіті Плюс" слабо проглядаються сліди від пишучого приладу, що обумовлено поглинанням барвної речовини підпису речовиною тонеру внаслідок термічної дії на документ;

- на п`ятому аркуші Договору № 14 про надання послуг з охорони майна, датованого 01.06.2017 ( в більшій мірі в місці розташування підпису від імені директора ТОВ "Гарант Сіті Плюс" Гриняка О.А.), здійснювався вплив сторонніх факторів (термічний, нерівномірний по поверхні аркуша), не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання його реквізитів;

- на першому, другому, третьому та четвертому аркушах Договору № 14 про надання послуг з охорони майна, датованого 01.06.2017, відсутні ознаки штучного зістарювання документів.

Штучне зістарювання документів - це результат дії сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що виявляється у невідповідності компонентного складу реквізитів документів дійсному часу їх виконання.

Отже, експертам КНДІСЕ встановити, коли саме виконані підпис від імені директора ТОВ "Гарант Сіті Плюс" Гриняка О.А. та підпис від імені ліквідатора ПрАТ «Сеніко» Гусара І.О. в Договорі № 14 про надання послуг з охорони майна, датованому 01.06.2017, не вдається можливим через вплив сторонніх факторів (термічний, нерівномірний по поверхні аркуша), не властивих для звичайних умов зберігання документів. Однак, як зазначено у Висновку КНДІСЕ, в Договорі № 14 про надання послуг з охорони майна, датованому 01.06.2017, підпис від імені директора ТОВ "Гарант Сіті Плюс" Гриняка О.А. виконаний не в дату, вказану в документі (01.06.2017), а пізніше.

2. Чи нанесений відтиск печатки ТОВ "Гарант Сіті Плюс" та ПрАТ «Сеніко» в Договорі № 14 про надання послуг з охорони майна у той час, яким датований документ - 01.06.2017 та у який період часу був нанесений відтиск печатки ТОВ "Гарант Сіті Плюс" та ПрАТ «Сеніко» в Договорі?

Встановити час нанесення відтиску печатки ПрАТ «Сеніко» та ТОВ "Гарант Сіті Плюс" у Договорі №14 про надання послуг з охорони майна, датованому 01.06.2017, не є можливим.

Водночас, експертами досліджувалося питання щодо наявності штучного зістарювання в Договорі № 14 про надання послуг з охорони майна, датованому 01.06.2017.

У відповідності до Висновку експертів встановлено, що на п`ятий аркуш Договору №14 про надання послу з охорони майна, датованого 01.06.2017, (на якому містяться підписи та печатки сторін), здійснювався вплив сторонніх факторів (термічний, нерівномірний по поверхні аркуша), не властивих для звичайних умов зберігання документів, що призвело до штучного зістарювання його реквізитів.

Позивач зауважує, що при проведенні призначеної судом комплексної фізико - хімічної почеркознавчої експертизи у справі № 910/21840/14 експертами не було вирішено питання в межах додаткові угоди від 01.06.2017 до договору № 14 про надання послуг з охорони майна у зв`язку з відсутністю об`єкта дослідження - оригіналу додаткової угоди до договору № 14 про надання послуг з охорони майна від 01.06.2017.

На думку позивача, в своїй сукупності обставини укладення Договору від 01.06.2017 № 14 про надання послуг з охорони майна та Додаткової угоди від 01.06.2017 до Договору, результати проведеної експертизи та перешкоджання проведенню експертних досліджень з боку Відповідача дають підстави вважати, що при укладенні вказаного договору Сторонами було допущено не лише дефекти форми, змісту, спроби введення в оману щодо дати укладення, а вказаний правочин було укладено без мети настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, а лише з метою створення нібито законних підстав для перерахування коштів на користь третіх осіб, діючи на шкоду Національному банку України, як забезпеченому кредитору.

Колегія суддів зауважує, що правочин - Договір про надання послуг з охорони майна від 01.06.2017 № 14 не визнано в судовому порядку недійсним, даний правочин у відповідності до ч.1 ст. 204 ЦК України є правомірним правочином

Водночас, на час розподілу коштів від продажу майна Боржника, переданого в іпотеку Національному банку України, діяв КУзПБ, норми якого передбачали, що склад та розмір витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та визначенням вартості такого майна підлягають погодженню забезпеченим кредитором, і тільки в такому разі розподіл цих витрат міг би вважатись правомірним.

Нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не було визначено обов`язку ліквідатора погоджувати з заставним кредитором витрати, які пов`язані з продажем заставного майна.

Водночас, з 21.10.2019 введений в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 31, ст. 440 із наступними змінами); Постанова Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про банкрутство" (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 31, ст. 441).

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тобто, перехід від регулювання передбаченого Законом про банкрутство до регулювання, передбаченого КУзПБ здійснюється негайно (безпосередня дія як спосіб дії в часі нормативно-правових актів) шляхом здійснення подальшого розгляду справи про банкрутство відповідно до положень Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (з 21.10.2019 введено в дію КУзПБ).

За приписами ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (з 21.10.2019 введено в дію КУзПБ) , а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 3 наведеної статті судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що оцінка спірних правовідносин здійснюється із застосуванням положень КУзПБ, чинного на час перерахування відповідних коштів (17.12.2019, 06.03.2020 - дати розподілу коштів).

Враховуючи те, що стадія (момент) розподілу коштів, отриманих від продажу майна, яке було передане Національному Банку України в заставу, відбувалась після набрання законної сили КУзПБ, то такий розподіл повинен відбуватись у чіткій відповідності з нормами КУзПБ, які були проігноровані Відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Згідно зі статтею 1 КУзПБ забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника.

Відповідно до ч. 6 ст. 64 КУзПБ погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом, позачергово. Арбітражний керуючий здійснює погашення вимог забезпеченого кредитора протягом 10 робочих днів з дня надходження коштів від реалізації предмета забезпечення.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, що є предметом забезпечення, відшкодовуються витрати, пов`язані з утриманням, збереженням та визначенням вартості такого майна. Склад та розмір таких витрат підлягають погодженню забезпеченим кредитором. Кошти, що залишилися після здійснення зазначених виплат, використовуються виключно для задоволення вимог кредиторів за зобов`язаннями, які забезпечують таке майно (ч. 3 ст. 61 КУзПБ).

Вищезазначені норми КУзПБ свідчать про безумовність та першочергове право Національного банку України на отримання в погашення своїх забезпечених вимог коштів від продажу заставного майна Боржника.

Відповідно до ч. 6 ст. 30 КУзПБ Звіт про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат за підсумками процедур розпорядження майном, санації, ліквідації, погашення боргів боржника подається арбітражним керуючим до господарського суду за п`ять днів до закінчення відповідної процедури, розглядається судом та затверджується ухвалою, що може бути оскаржена у встановленому порядку.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ані судом, ані Нацбанком не було погоджено голові ліквідаційної комісії Гусару Івану Олексійовичу, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», склад та розмір витрат на суму 2 705 612, 80 грн, які розподілено Відповідачем не першочергово заставному кредитору, як це передбачено законом, а на власний розсуд, без належних правових підстав, за іншим призначенням (виплата основної грошової винагороди Ліквідатору за період з 04.11.2014 по 13.03.2020 - 382 885,87 грн; оплата послуг з проведення незалежної оцінки майна на підставі договорів від 10.09.2015 та від 01.09.2016, укладених з суб`єктом оціночної діяльності ПП "М.С. Консалтинг" - 50 000,00 грн; винагорода організатора аукціону - 695 305,15 грн; оплата послуг з обслуговування ліквідаційного рахунку - 3 500,00 грн; оплата послуг з охорони майна Банкрута на підставі договору від 01.06.2017, укладеного з ТОВ "Гарант Сіті Плюс" - 1 744 080,00 грн; інші витрати Ліквідатора понесені в ліквідаційній процедурі (отримання витягів, інформаційних довідок, послуги нотаріуса, вчинення реєстраційних дій, інше) - 5 559,49 грн).

Таким чином, внаслідок протиправних дій голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», Національний банк України позбавлено права на погашення визнаних судом вимог до боржника на суму 2 705 612, 80 грн, що свідчить про спричинення майнової шкоди Національному банку України, як забезпеченого кредитора у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Сеніко».

Вищевказаним спростовуються доводи суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно зі статтею 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Суди, розглядаючи спори про стягнення шкоди, мають встановлювати наявність усіх елементів складу правопорушення у їх сукупності. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність у вигляді відшкодування шкоди не настає.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювача шкоди.

Водночас зі змісту частини другої статті 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Тобто наявність вини презюмується та не підлягає доведенню позивачем.

Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 1166 ЦК України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 21.07.021 у справі №910/12930/18, від 28.10.2021 у справі №910/9851/20, від 20.10.2022 у справі №910/3782/21 тощо.

Спростування цієї вини є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди.

Колегія суддів зауважує, що КУзПБ визначено, що сплата грошової винагороди арбітражного керуючого в справі про банкрутство можлива за рахунок: 1) авансування коштів заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду; 2) коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності; 3) коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі; 4) коштів створеного кредиторами фонду для авансування грошової винагороди та відшкодування витрат арбітражного керуючого.

Отже, грошова винагорода Ліквідатору не може бути сплачена з коштів, одержаних від продажу майна боржника, що перебуває в заставі; відшкодуванню понесених Ліквідатором витрат, як і оплаті його послуг в ліквідаційній процедурі, повинно передувати в даному випадку, погодження схвалення їх розміру та складу забезпеченим кредитором та затвердження відповідним судовим рішенням в справі про банкрутство, яким встановлена їх правомірність.

Вирішуючи питання щодо розміру оплати послуг та витрат ліквідатора за конкретний період виконання ним повноважень ліквідатора, господарський суд має визначити, який саме період виконання ліквідатором своїх обов`язків підлягає оплаті, яка саме сума підлягає до сплати на користь ліквідатора, оскільки фактичне отримання ліквідатором оплати послуг та відшкодування його витрат у ліквідаційній процедурі неможливе без затвердження ухвалою господарського суду розміру, складу, періоду та порядку оплати послуг ліквідатора та його витрат у ліквідаційній процедурі. Аналогічно вказане питання було врегульовано і в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Суд враховує, що протиправна поведінка голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», полягає у неперерахуванні Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2 705 612, 80 грн. Вказані кошти розподілено Відповідачем без дотримання вищевказаних вимог законодавства, а на власний розсуд без наявних на те правових підстав.

Сума неотриманих Національним банком України коштів від продажу заставного майна у процедурі ліквідації Боржника і є розміром заподіяних забезпеченому кредитору збитків (шкоди) в розмірі 2 705 612, 80 грн.

Причинний зв`язок між протиправними діями Ліквідатора і шкодою зумовлений тим, що без погодження з заставним кредитором складу та розміру витрат, не дотримано збереження визначеного відповідного майна, без затвердження судом оплати послуг та витрат ліквідатора у ліквідаційній процедурі, частина грошових коштів в сумі 2 705 612,80 грн, отриманих від продажу майна, що перебувало в заставі Національного банку України, залишається неперерахованою Національному банку України, оскільки роподілена відповідачем неправомірно.

При цьому, позивач вірно зауважив, що ліквідатор в ліквідаційній процедурі, знаючи закон, мав би діяти у суворій відповідності до його вимог, які в даному випадку, чітко визначені, але без наявних та правових підстав порушені Відповідачем.

Враховуючи встановлені обставин справи, вину відповідача суд апеляційної інстанції кваліфікує, як необережність. Відповідач, виходячи із конкретних обставин, об`єктивно міг і був зобов`язаний передбачити ті наслідки, які фактично настали.

Відповідачем у даній справі відсутність вини не спростована.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відносно того, що Національний банк України, як забезпечений кредитор у справі про банкрутство, має право на першочергове задоволення вимог у розмірі вартості фактичної реалізації предмета застави, знайшли своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, вимоги позовної заяви є такими, що підлягають до задоволення, враховуючи, що частина грошових коштів в сумі 2 705 612,80 грн, отриманих від продажу майна, що перебувало в заставі Національного банку України, незаконно не перерахована головою ліквідаційної комісії Гусарем Іваном Олексійовичем, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко» - Національному банку України та неправомірно роподілені останнім ((виплата основної грошової винагороди Ліквідатору за період з 04.11.2014 по 13.03.2020 - 382 885,87 грн; оплата послуг з проведення незалежної оцінки майна на підставі договорів від 10.09.2015 та від 01.09.2016, укладених з суб`єктом оціночної діяльності ПП "М.С. Консалтинг" - 50 000,00 грн; винагорода організатора аукціону - 695 305,15 грн; оплата послуг з обслуговування ліквідаційного рахунку - 3 500,00 грн; оплата послуг з охорони майна Банкрута на підставі договору від 01.06.2017, укладеного з ТОВ "Гарант Сіті Плюс" - 1 744 080,00 грн; інші витрати Ліквідатора, понесені в ліквідаційній процедурі (отримання витягів, інформаційних довідок, послуги нотаріуса, вчинення реєстраційних дій, інше) - 5 559,49 грн).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Національного банку України слід задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) слід скасувати. Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2 705 612, 80 грн. Стягнути з голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко» (03035, м. Київ, вул. Патріарха Мстислава Скрипника, буд. 40, оф. 1005, ідентифікаційний код ) на користь Національного банку України (01061, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ) завдану шкоду в розмірі 2 705 612, 80 грн.

Оцінюючи оскаржуване судове рішення через призму застосування принципів оцінки доказів та аргументації своїх висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", судова колегія зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі); суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент; межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення; питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункти 21, 23 Рішення).

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Відшкодування судового збору за подання позовної заяви та судового збору за подання апеляційної скарги покладається на відповідача у відповідності до ст. 129 ГПК України.

Повний текст постанови підписано після виходу з відпусток суддів, що входять до складу колегії суддів, у провадженні якої перебувала дана апеляційна скарга.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2024 у справі №910/21840/14 (910/3914/24) скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправними дії голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко», щодо неперерахування Національному банку України коштів від продажу заставного майна в розмірі 2 705 612, 80 грн.

Стягнути з голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко» (03035, м. Київ, вул. Патріарха Мстислава Скрипника, буд. 40, оф. 1005, ідентифікаційний код ), на користь Національного банку України (01061, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ) завдану шкоду в розмірі 2 705 612, 80 грн.

Стягнути з голови ліквідаційної комісії Гусара Івана Олексійовича, що здійснює повноваження ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Сеніко» (03035, м. Київ, вул. Патріарха Мстислава Скрипника, буд. 40, оф. 1005, ідентифікаційний код ), на користь Національного банку України (01061, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ) 32467,35 грн судового збору за подання позовної заяви та 48701,02 грн судового збору за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

Матеріали справи № 910/21840/14 (910/3914/24) повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строк оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 13.05.2025

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

С.В. Сотніков