ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/4936/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Алієва К.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача Ошарін Д.С.,

від відповідача Бондаровський С.І.,

від третьої особи не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом МВК»

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2025, ухвалене суддею Желєзною С.П., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 26.02.2025

у справі № 916/4936/24

за позовом: Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом МВК»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Управління обласної ради з майнових відносин

про: усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2024 року Комунальне некомерційне підприємство «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради (далі Лікарня) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом МВК» (далі ТОВ «Торговий дом МВК») про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням першого поверху двоповерхової будівлі площею 18,7 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Віталія Нестеренка, 3 (далі нежитлове приміщення), шляхом виселення відповідача та надання доступу до приміщення позивачу, як Балансоутримувачу.

Позов мотивований закінченням строку дії укладеного між сторонами договору оренди від 20.09.2021 (далі договір оренди), своєчасним направленням позивачем повідомлення про непродовження строку його дії та безпідставним неповерненням відповідачем орендованого майна.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.11.2024 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі, одночасно залучено до участі у ній в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління обласної ради з майнових відносин (далі Управління), як власника приміщення та Орендодавця за договором.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.02.2025 позов Лікарні задоволено повністю.

Місцевий господарський суд виходив з того, що:

- враховуючи закінчення строку дії договору в період дії воєнного стану, порядок припинення його дії має визначатися відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 та з урахуванням ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;

- Лікарнею, як Балансоутримувачем, з дотриманням вищевказаних норм, тобто за 30 календарних днів до дати закінчення договору, листами було повідомлено Орендодавця та Орендаря про непродовження строку дії договору оренди. Лікарня посилалася на необхідність використання приміщення для власних потреб (врегулювання діяльності відділень екстреної та невідкладної медичної допомоги);

- приймаючи до уваги дотримання Лікарнею порядку повідомлення сторін про непродовження строку дії договору, суд дійшов висновку про припинення його дії у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, а відтак, про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на наступне:

- у листах, якими Лікарня зверталася до Управління та Орендаря, не надано жодного обґрунтування існуючої потреби в орендованому приміщенні. В матеріалах цієї справи також відсутні докази на підтвердження факту необхідності приміщення для власних потреб;

- Управління, як Орендодавець, не заявило про бажання не продовжувати дію договору, про наявність будь-яких підстав для цього, а лише послався на таке бажання (без підстав) у Балансоутримувача;

- договір є чинним на підставі нормативного акту уряду;

- представником відповідача було направлено адвокатський запит до позивача з пропозицією надати відповідь, в чому саме полягають «нові проблемні питання», вирішення яких потребує звільнення орендованих приміщень. Однак, позивач відмовив у наданні такої інформації. Незважаючи на численні клопотання представника відповідача, судом також не були витребувані у позивача вказані відомості. Тобто судом не були витребувані та досліджені важливі докази у справі, без який прийняти рішення про обґрунтованість позовних вимог неможливо.

- позовну заяву подано не власником, а лише Балансоутримувачем майна, тобто особою, що не має права на розпорядження спірним майном;

- позивачем не заявлялись вимоги про визнання договору таким, що втратив чинність, що унеможливлює задоволення позову про виселення.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали даної справи, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з суду першої інстанції.

20.03.2025 матеріали цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 за апеляційною скаргою ТОВ «Торговий дом МВК» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2025 у справі № 916/4936/24 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 11.04.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено учасникам справи про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу до розгляду на 06.05.2025 о 14:00 год.

14.04.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти її задоволення, серед іншого зазначаючи, що:

- розміщення того чи іншого підрозділу/кабінету Лікарні є суто внутрішнім питанням самої Лікарні. При цьому, у листі від 09.08.2024 було повідомлено про необхідність використання спірного приміщення в роботі відділення екстреної/невідкладної медичної допомоги. Вказане, станом на сьогоднішній день, є достатнім для обґрунтування існуючої потреби, а подальші рішення щодо розміщення структурних підрозділів Лікарні у спірному приміщенні будуть прийняті після звільнення відповідачем відповідних площ;

- клопотання відповідача про витребування доказів подавались до суду з порушенням встановленого ГПК України строку, а тому суд першої інстанції цілком правомірно протокольною ухвалою відмовив у задоволенні цих клопотань;

- негаторний позов може подаватись не тільки власником майна, а і титульним володільцем, яким є Лікарня;

- твердження відповідача про наявність спору щодо продовження строку дії договору оренди є помилковими.

При цьому, до вказаного відзиву позивачем були додані нові докази: розпорядження Одеської обласної ради від 03.09.2013 «Про закріплення майна територіальних громад за комунальними підприємствами»; додаток № 1 до цього розпорядження.

02.05.2025 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких зазначено про безпідставність та необґрунтованість доводів та аргументів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зокрема, що позивач сам фактично визнав безпідставність вимог про закінчення дії договору з причини потреби у спірному приміщенні.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

В судове засідання 06.05.2025 з`явились представники позивача та відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість слухання справи за його відсутністю.

В судовому засіданні колегія суддів, розглянувши додані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу нові докази, дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 ст. 80 ГПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 ГПК України.

Водночас до позовної заяви відповідні докази додані не були. Позивач жодного разу не повідомляв суд ні про існування у нього цих доказів, ні про причини, з яких вони не можуть бути подані разом з відзивом на позовну заяву.

Позивачем необґрунтовано неможливість неподання цих доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Більш того, у відзиві на апеляційну скаргу позивачем і не ставиться питання щодо приєднання їх до матеріалів цієї справи.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів зауважує, що наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому, тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.

Така правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 08.09.2022 у справі № 910/5011/18, від 13.04.2021 у справі № 909/722/14 та від 01.07.2021 у справі № 46/603.

Отже неподання відповідних доказів в суд першої інстанції залежало виключно від суб`єктивної поведінки самого позивача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії, і оскільки ним необґрунтовано неможливість неподання цих доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, не наведено ні «винятковість випадку», ні «причин, що об`єктивно не залежали від нього», колегія суддів не приймає надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу докази (розпорядження Одеської обласної ради від 03.09.2013 «Про закріплення майна територіальних громад за комунальними підприємствами»; додаток № 1 до цього розпорядження).

В судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2025 у справі № 916/4936/24, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Лікарні.

Представник позивача заперечував проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, відповідно до п. 1.1 Статуту Лікарні, затвердженого рішенням Одеської обласної ради від 19.06.2019 № 976-VII, Лікарня є неприбутковим та лікарняним закладом охорони здоров`я - унітарним комунальним некомерційним підприємством, а також об`єктом права спільної власності територіальних громад сіл. селищ, міст області, інтереси яких представляє Одеська обласна рада (далі - Власник) в межах повноважень, визначених законодавством України.

Згідно з п. 4.1 Статуту для досягнення статутних цілей Лікарня має право самостійно планувати, організовувати і здійснювати свою статутну діяльність, визначати основні напрямки свого розвитку відповідно до своїх завдань і цілей, у тому числі спрямовувати отримані від господарської діяльності кошти на її утримання та її матеріально-технічне забезпечення, враховуючи норми Статуту; користуватися і розпоряджатися закріпленим за ним на праві оперативного управління майном, грошовими коштами у порядку, передбаченому чинним законодавством України та цим Статутом.

20.09.2021 між Управлінням (Орендодавець), ТОВ «Торговий дом МВК» (Орендар) та Лікарнею (Балансоутримувач) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до розділу 1 якого: об`єкт оренди - нежитлове приміщення першого поверху двоповерхової будівлі загальною площею 18,7 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Воробйова (наразі вул. Віталія Нестеренка), буд. 3; цільове призначення майна розміщення аптечного пункту; строк дії договору 3 роки до 20.09.2024 включно.

Згідно з пунктами 1.1, 2.1 договору Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно. Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання - передачі майна. Акт приймання-передачі підписується між Орендарем і Балансоутримувачем одночасно з підписанням цього договору.

За змістом п. 4.1 договору у разі припинення договору Орендар зобов`язаний звільнити протягом трьох робочих днів орендоване майно від належних Орендарю речей і повернути його відповідно до акта повернення з оренди орендованого майна в тому стані, в якому майно перебувало на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, а якщо Орендарем були виконані невід`ємні поліпшення або проведено капітальний ремонт, то разом із такими поліпшеннями/капітальним ремонтом.

Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 договору Балансоутримувач складає акт повернення з оренди орендованого майна у трьох оригінальних примірниках і надає підписані Балансоутримувачем примірники Орендарю. Орендар зобов`язаний: підписати три примірники акта повернення з оренди орендованого майна не пізніше, ніж протягом наступного робочого дня з моменту їх отримання від Балансоутримувача і одночасно повернути Балансоутримувачу два примірники підписаних Орендарем актів разом із ключами від об`єкта оренди (у разі, коли доступ до об`єкта оренди забезпечується ключами); звільнити майно одночасно із поверненням підписаних Орендарем актів. Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання Балансоутримувачем та Орендарем акта повернення з оренди орендованого майна.

Згідно з п. 12.6 договору він припиняється з підстав, передбачених ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (далі Закон) у наступному порядку: якщо підставою припинення договору є закінчення строку, на який його укладено (абзац 2 ч. 1 ст. 24 Закону), то договір вважається припиненим з дати закінчення строку, на який його було укладено, на підставі рішення Орендодавця (якщо цей договір використовується для передачі в оренду майна комунальної форми власності, то рішення приймається органом, визначеним відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 18 Закону) про відмову у продовженні цього договору, прийнятого з підстав, передбачених ст. 19 Закону, в межах строків, визначених ч. 5 ст. 18 Закону; або рішення Орендодавця про припинення цього договору з підстав пропуску Орендарем строку на подання заяви про продовження цього договору, передбаченого ч. 3 ст. 18 Закону (п. 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна).

Майно вважається поверненим з моменту підписання Балансоутримувачем та Орендарем акта повернення з оренди орендованого майна (п. 12.12 договору).

17.09.2021 між Балансоутримувачем та Орендарем було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна до договору, згідно якого Лікарнею було передано у користування відповідачу нежитлове приміщення.

27.06.2024 Лікарня звернулася до Управління з листом № 625, в якому повідомила, що для врегулювання діяльності відділень екстреної/невідкладної медичної допомоги Лікарні необхідні додаткові об`єкти нерухомого майна. При цьому, Лікарня зазначала, що вирішення зазначеного питань можливе за рахунок переданих в оренду об`єктів для розміщення аптечного пункту. Посилаючись на приписи п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону, п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 № 634, Лікарня просила не продовжувати дію договору, укладеного з ТОВ «Торговий дом МВК».

У відповідь на вищевказаний лист Лікарні, Управління у листі від 09.08.2024 №05/1970/24 повідомила, що з наведених Лікарнею підстав для непродовження строку дії договору, саме на неї, як на Балансоутримувача, покладено обов`язок повідомити Орендаря та Орендодавця про непродовження договірних відносин.

Листом від 09.08.2024 №814 Лікарня повідомила ТОВ «Торговий дом МВК» про непродовження строку дії договору у зв`язку з необхідністю врегулювання діяльності відділень екстреної/невідкладної медичної допомоги Лікарні. При цьому, позивач просив вжити усіх можливих заходів для забезпечення своєчасного звільнення орендованих приміщень.

Вказаний лист був направлений на адресу відповідача засобами поштового зв`язку 13.08.2024, що підтверджується квитанцією та листом з описом вкладення, та вручений відповідачу 16.08.2024, що підтверджується інформацією з вебсайту АТ «Укрпошта».

19.08.2024 до Управління надійшов лист ТОВ «Торговий дом МВК» № 19/08 від 19.08.2024, в якому Орендар просив продовжити дію договору. При цьому, відповідач повідомляв про ненадходження віл Лікарні листа про непродовження дії договору з визначених ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підстав.

У відповідь на вищевказаний лист ТОВ «Торговий дом МВК, Управління листом від 21.08.2024 № 05/2089/24 повідомило, що строк дії договору оренди може бути продовжений з урахуванням п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 № 634, водночас, за наявною в Управлінні інформацією Лікарнею було направлено на адресу Орендаря повідомлення про непродовження строку дії договору.

Листом від 20.09.2024 № 922 Лікарня, посилаючись на направлення листа від 09.08.2024 №814 про непродовження строку дії договору оренди від 20.09.2021, просила ТОВ «Торговий дом МВК» з`явитися для підписання акта повернення з оренди нерухомого майна.

23.09.2024 комісією Лікарні було проведено обстеження об`єкта оренди, переданого у користування ТОВ «Торговий дом МВК» згідно з договором, за результатами якого складеного акт, в якому зазначено, що станом на 23.09.2024 Орендарем приміщення не звільнено.

Також аналогічні акти були складені Лікарнею в період з 24.09.2024 до 27.09.2024.

Предметом позову у даній справі є вимоги Лікарні про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом виселення відповідача.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд зазначив про дотримання Лікарнею порядку повідомлення сторін про непродовження строку дії договору, припинення його дії у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, а відтак, про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Укладений між сторонами договір є договором оренди державного майна.

У зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні, на підставі Закону від 01.04.2022 № 2181-IX Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» були доповнені п. 6-1, відповідно до якого під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України може встановити інші правила передачі в оренду державного та комунального майна, ніж ті, що передбачені цим Законом, зокрема щодо: продовження договору оренди, шляхом запровадження можливості автоматичного продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, на строк до припинення чи скасування та на чотири місяці після припинення чи скасування воєнного стану; припинення орендарем договору оренди.

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 № 634 договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, крім випадку, коли балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавця та орендаря про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону. Норма щодо продовження договору, встановлена цим пунктом, не застосовується до договорів, щодо яких рішення про їх продовження прийнято на аукціоні і аукціон оголошено до дати набрання чинності цією постановою. Для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються (п. 5 постанови).

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято якщо орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому зверненні балансоутримувача, поданому ним орендарю.

Зміст наведених норм права свідчить про продовження договорів оренди, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану. При цьому для продовження договору оренди на строк до припинення чи скасування воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, окреме рішення орендодавця не вимагається, про що прямо зазначено у пункті 5 постанови № 634. Винятки з цього правила прямо передбачено пунктом 5 постанови № 634 (балансоутримувач з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомив орендодавця та орендаря про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону України №157-IX (аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 916/309/23 (пункт 6.18), від 19.03.2024 у справі № 910/3272/23 (пункт 53)).

Враховуючи закінчення строку дії договору в період дії воєнного стану в Україні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порядок припинення дії договору має визначатися відповідно до п. 5 вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України та з урахуванням ст. 19 Закону.

Матеріалами цієї справи підтверджується, що Лікарнею за 30 календарних днів до дати закінчення договору повідомлено Управління (лист від 27.06.2024 № 625) та ТОВ «Торговий дом МВК» (лист від 09.08.2024 № 814) про непродовження строку дії договору оренди.

В вказаних листах Лікарня прямо зазначала про необхідність використання спірного приміщення для власних потреб, а саме: для врегулювання діяльності відділень екстреної/невідкладної медичної допомоги Лікарні.

Факт направлення цих листів та їх отримання відповідачем та третьою особою також підтверджується матеріалами цієї справи.

Отже Балансоутримувачем дотримано порядок повідомлення Орендодавця та Орендаря про непродовження строку дії договору та належним чином обґрунтувано використання нерухомого майна для власних потреб, що підтверджує виконання позивачем вимог ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», постанови Кабінету Міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» № 634 від 27.05.2022.

При цьому, судом правильно враховано, що необхідність надання Балансоутримувачем відповідних доказів (планів, проектів, рахунків, документів, що підтверджують факти виявлення невідповідності розміру приміщень, які вже використовуються, чинним нормативним актам тощо) на підтвердження існування нагальної потреби у користуванні приміщенням положеннями чинного законодавства не передбачена.

За таких обставин, приймаючи до уваги дотримання Лікарнею порядку повідомлення Управління та ТОВ «Торговий дом МВК» про непродовження строку дії договору, відсутності будь-яких передбачених законом, Статутом Лікарні підстав для отримання від уповноваженого органу (до сфери управління якого належить Лікарня) погодження щодо питання непродовження договору оренди, відсутність в матеріалах справи рішень Одеської обласної ради, якими визначено правила передачі в оренду комунального майна, відмінні від встановлених чинним законодавством, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про припинення дії договору у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Статтею 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Відповідно до п. 4.3 договору майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання Балансоутримувачем та Орендарем акта повернення з оренди орендованого майна.

Отже у даному випадку обов`язок повернути об`єкт оренди визначений як договором оренди, так і Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Докази повернення відповідачем орендованого майна матеріали цієї справи не містять.

Щодо посилання відповідача на необхідність застосування висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, колегія суддів зазначає наступне.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, і в у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Так, ухвалюючи постанову від 12.04.2023 у справі № 917/565/22 (предмет позову Громадської організації «Сльози милосердя України» до Комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» та Управління майном обласної ради Полтавської обласної ради - визнання укладеною додаткової угоди щодо продовження договору оренди від 19.07.2019 № 558 на тих самих умовах та на той самий строк), якою було залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, зважаючи на те, що: строк дії договору оренди закінчився 19.06.2022, тобто у період дії воєнного стану; надіслані позивачу відповідачем-1 (орендодавцем) листи від 31.03.2022 та від 26.05.2022 про відмову в продовженні договору оренди не містять підстав, передбачених статтею 19 Закону України № 157-ІХ, з огляду на те, що абзац 3 частини 1 цієї статті стосується саме орендованого приміщення, тоді як об`єкт оренди за спірним договором оренди - асфальтобетонне замощення не є приміщенням в силу положень закону; суду не надано рішення відповідача-2 як уповноваженого органу управління (до сфери управління якого належить балансоутримувач - відповідач-1) про погодження непродовження договору оренди з підстав, передбачених статтею 19 Закону України № 157-ІХ, у підсумку дійшов таких висновків:

1) відсутні виключні умови, передбачені пунктом 5 постанови КМУ № 634, які унеможливлюють автоматичне продовження договорів оренди комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану;

2) у спірних правовідносинах відсутні передумови для припинення договору оренди під час дії воєнного стану з підстав, визначених у пункті 5 постанови КМУ № 634, оскільки такий договір вважається продовженим починаючи з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів пунктів 5, 16 цієї постанови КМУ, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця. Такі висновки свідчать про відсутність спірного матеріального правовідношення, за захистом якого звернувся позивач, що є підставою для відмови у позові саме з мотивів, викладених в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції.

При цьому постанова суду апеляційної інстанції в справі № 917/565/22 мотивована виключно тим, що в спірних правовідносинах договір оренди від 19.07.2019 № 558 є таким, що продовжився з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану автоматично в силу прямої норми закону, що не потребує документального переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін до договору. Такі обставини вказують на те, що спірні матеріальні правовідносини сторін щодо продовження строку договору оренди перестали існувати ще до відкриття провадження у цій справі ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29.06.2021, оскільки з 01.06.2022 - дати набрання чинності постановою КМУ № 634 договір оренди є продовженим в силу прямої вказівки закону, що є підставою для відмови в позові саме з цих підстав, а не для припинення провадження у справі.

Таким чином, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виходив із тих встановлених судами попередніх інстанцій в справі № 917/565/22 фактичних обставин, що: 1) об`єкт оренди - асфальтобетонне замощення не є орендованим приміщенням, тому не підпадає під передбачену абзацом 3 частини 1 статті 19 Закону України № 157-ІХ виняткову підставу для непродовження договору оренди внаслідок здійснення балансоутримувачем відповідного повідомлення в порядку, визначеному пунктом 5 постанови КМУ № 634; 2) погодження уповноваженого органу управління (до сфери управління якого належить балансоутримувач - відповідач-1) на непродовження договору оренди з підстав, передбачених статтею 19 Закону України № 157-ІХ, взагалі не надавалося.

Натомість під час розгляду цієї справи суд встановив неухильне дотримання балансоутримувачем порядку повідомлення Орендаря про непродовження договору оренди, передбаченого п. 5 постанови № 634, що полягає в завчасному (більш як 30 днів до дати закінчення строку дії договору оренди) направленні Лікарнею листів за умов відсутності будь-яких передбачених законом, статутом або положенням про балансоутримувача підстав для отримання від уповноваженого органу (до сфери управління якого належить балансоутримувач) погодження щодо питання непродовження договору оренди, що, як наслідок, зумовило настання встановленого цим пунктом виняткового випадку, який виключає автоматичне продовження зазначеного договору оренди, строк дії якого закінчується під час воєнного стану.

Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, так і про їх неоднакове правове регулювання в справах № 917/565/22 і № 916/4936/24, у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах. За змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини в справі № 917/565/22 та в справі, що розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаного скаржником правового висновку як нерелевантного для вирішення цього спору.

Аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду від 26.11.2024 у справі № 920/478/23.

Щодо посилання скаржника на те, що позовну заяву подано не власником, а лише Балансоутримувачем майна, а також на те, що позивачем не заявлялись вимоги про визнання договору таким, що втратив чинність, що унеможливлює задоволення позову про виселення, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 вказано, що звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження.

Як вже зазначалось, Лікарня є балансоутримувачем спірного майна, що, власне і не заперечується відповідачем, а тому вона має право на подання відповідного негаторного позову до відповідача, який неповерненням орендованого майна після закінчення строку дії договору перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування цим майном.

Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником або титульним володільцем майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Для задоволення вимог позивача необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником або титульним володільцем своїх правомочностей, оскільки речове право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник або титульний володілець здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №910/19865/17.

Отже враховуючи, що договір припинив свою дію у зв`язку з закінченням терміну, на який він був укладений, що свідчить про відсутність на теперішній час між сторонами договірних орендних правовідносин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів пролонгації договірних відносин, що існували між сторонами, або доказів укладення нового договору на право користування спірним нерухомим майном, а також з огляду на те, що інших належних та допустимих доказів наявності правових підстав використання спірного майна відповідачем до суду не подано, є підстави для застосування правової конструкції, передбаченої ст. 391 ЦК України, а саме виселення відповідача з орендованого ним приміщення.

Задоволення вказаної вимоги забезпечить поновлення порушеного права позивача, як на вільне володіння об`єктом оренди.

Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 ГПК України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом, підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом МВК» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 17.02.2025 у справі № 916/4936/24 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена 12.05.2025.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська