РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.05.2025Справа № 910/890/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49602, м. Київ, пр. Д.Яворницького, буд. 108; ідентифікаційний код: 40081237)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-ГРУП" (0362, м. Київ, вул. Щербаківського Данила, буд. 31 Б, офіс 71; ідентифікаційний код: 31662953)

про стягнення 214 005,84 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНС-ГРУП» про стягнення заборгованості за користування власними вагонами перевізника у розмірі 214 005,84 грн за договором від 25.02.2020 про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, заперечення на відповідь на відзив, та позивачу - відповідь на відзив.

13.02.2025 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву.

17.02.2025 через підсистему «Електронний суд» позивачем подано відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до електронного повідомлення про укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 99-31662953/2020-001 від 17.03.2020 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" засвідчило прийняття від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНС-ГРУП" заяви про прийняття в цілому пропозиції (акцепту) укладення договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

Відповідно до п. 1.1. предметом договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та / або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги.

Відповідно до п. 1.3 договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, маршрутний поїзд - вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає установленій Перевізником масі та / або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення / вихідну станцію.

Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами.

Згідно з пунктом 1.4. надання послуг за договором може підтверджуватись, зокрема, накладною.

Обов`язками замовника, за цим договором, зокрема, є: надання або організація надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планування перевезень вантажів через автоматизовану систему планування перевезень вантажів; сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні Перевізнику за Договором з сум внесеної передоплати за кодом платника; відшкодовувати Перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів, контейнерів і вантажів з причин, що не залежать від Перевізника, які виникли на станціях залізниць України; оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника; та ін. ( п.п. 2.1.1., 2.1.4, 2.1.5. договору)

Відповідно до п.2.3.2. договору залізниця зобов`язана Приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) замовника або у власних вагонах (контейнерах) перевізника, надавати власні вагони (контейнери) перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками замовника згідно інформації розміщеної у системі планування перевезень, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до договору та збірнику тарифів. Розрахунки за договором здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» AT «Укрзалізниця» (пункт 4.1. договору).

Відповідно до пункту 3.4. договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом замовник зобов`язаний сплачувати у визначеному Договором розмірі плату за користування власними вагонами перевізника (крім випадків визначених у договорі про надання послуг перевезення вантажів залізничним транспортом з узгодженими строками та обсягами у власних вагонах перевізника, якщо такий договір укладений між сторонами): під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих замовнику на місцях не загального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції, з причин, які залежать від замовника; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від перевізника (далі - плата за користування власними вагонами перевізника).

Пунктом 3.4.1. договору передбачено розмір плати за користування власними вагонами перевізника встановлюється відповідно п. 3.4.2. договору.

Згідно з п.7.1 договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, усі спірні питання з виконання договору вирішуються шляхом переговорів, а у випадку недосягнення домовленості - у претензійно-позовному порядку ,

Пунктом 7.3. договору сторони погодили, що строк позовної давності за вимогами перевізника до замовників, що випливають з правовідносин сторін за договором, становить один рік.

Договір містить спеціальні умови, які відносяться до окремих послуг, зокрема, Додаток 1-4 до Договору, який є невід`ємною частиною останнього.

Відповідно до пункту 1 Додатку 1-4 перевізник надає послуги замовнику з накопичення порожніх та/або з вантажем власних вагонів перевізника та/або вагонів замовника на коліях загального користування станцій накопичення для відправлення їх групами (маршрутами) на станції призначення (далі - накопичення вагонів).

Відтак, процедура накопичення вагонів фактично передбачає перебування вагонів з вантажем на певний час на коліях загального користування з метою формування маршрутного поїзда, на що Залізниця надала свою згоду шляхом укладання з Товариством спеціального Договору та розробила спеціальний тариф, що кореспондується предмету послуги (пункт 9.1 Додатку 1-4).

Умови спеціального договору мають переважну силу над умовами Договору та загальних умов перевезень. З огляду на що відповідне перебування вагонів з вантажем під час накопичення вагонів для формування маршрутного поїзду не може кваліфікуватись як одностороннє порушення зобов`язань, оскільки такі дії цілком відповідають умовам укладеного сторонами договору, який передбачає надання спеціальних послуг.

Умови спеціального договору мають переважну силу над умовами Договору та загальних умов перевезень.

Згідно з пунктом 8 Додатку 1-4 час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23.

Умовами пункт 9 Додатку 1-4 сторони погодили, що за послугу з накопичення вагонів замовник сплачує: плату за вільним тарифом «Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу» відповідно до Додатку 1-1 до Договору. При нарахуванні такої плати 1 вагоно-доба розраховується з округленням неповної доби (24 години від початку накопичення) до повної (24 години до закінчення накопичення) (пункт 9.1).

Згідно з пунктом 10 додатку 1-4 нарахування платежів відбувається на станції накопичення за накопичувальною карткою ФДУ-92, відомістю плати за користування вагонами ГУ-46 з коду платника замовника, яким замовлено надання такої послуги.

З дозволу позивача, між ТОВ «АТ Каргіл» (користувач/власник колії) та ТОВ «ТРАНС-ГРУП» (вантажовідправник/вантажоодержувач) укладено письмову угоду №4553/22-0022 терміном дії з 15.08.2022 по 31.12.2022.

Пунктом 1 угоди визначено, що «користувач/власник колії» надає дозвіл на використання залізничної під`їзної колії для здійснення навантаження (вивантаження) вагонів з вантажем, який належить «вантажовідправнику/вантажоодержувачу», на залізничній під`їзній колії «користувача/власника колії».

Згідно з п.3 угоди на вантажовідправника/вантажоодержувача розповсюджуються умови, регламентовані договором про подачу та забирання вагонів/експлуатацію колії укладеним між «користувачем/власником колії» та «залізницею».

Згідно з умовами Аукціону № RCE001-UA-544 переможець ТОВ «ТРАНС-ГРУП» придбав послугу з використання вагонів власності АТ «Укрзалізниця» (1 вагон за 1 добу) 50 вагонів у складі одного маршрутного поїзда або маршрутної відправки 50 вагонів з однієї маршрутної станції навантаження (зерновози), ціна реалізації лота 11 800,01 грн, без ПДВ.

Відправником ТОВ «ТРАНС-ГРУП» на перевезення завантажених 50-ти зерновозів оформлені перевізні документи відправленням зі станції Петропавлівка Придніпровської залізниці призначенням на станцію Чорноморська (єксп. для ТІС) Одеської залізниці в різні доби із зазначенням в гр. 7 «Заяви відправника», а саме:

- накладна від 24.10.2022 № 46599809, 13 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 24.10.2022 14:23, «Маршрутний поїзд № 102401»; |

- накладна від 25.10.2022 № 46616587, 13 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 25.10.2022 14:41, «Маршрутний поїзд № 102502»;

- накладна від 26.10.2022 № 46629150, 14 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 26.10.2022 08:34, «Маршрутний поїзд № 102603»;

- накладна від 27.10.2022 № 46636981, 10 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 27.10.2022 02:24, «Маршрутний поїзд № 102704».

Згідно з умовами Аукціону № RCE001-UA-996 переможець ТОВ «ТРАНС-ГРУП» придбав послугу з використання вагонів власності АТ "Укрзалізниця" (1 вагон за 1 добу) 50 вагонів у складі одного маршрутного поїзда або маршрутної відправки 50 вагонів з однієї маршрутної станції навантаження (зерновози), ціна реалізації лота 11 999,01 грн.

Відправником ТОВ «ТРАНС-ГРУП» на перевезення завантажених 50-ти зерновозів оформлені перевізні документи відправленням зі станції Петропавлівка Придніпровської залізниці призначенням на станцію Чорноморська Одеської залізниці (єксп.для ТІС) в різні доби із зазначенням в гр. 7 «Заяви відправника», а саме:

- накладна від 28.10.2022 № 46661039, 22 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 28.10.2022 17:06, «Маршрутний поїзд № 102801»;

- накладна від 29.10.2022 № 46669776, 11 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 29.10.2022 12:12, «Маршрутний поїзд № 102902»;

- накладна від 30.10.2022 № 46685327, 17 вагонів, менеджер ОСОБА_1 , «ЕЦП» 30.10.2022 13:15, «Маршрутний поїзд № 103003».

Так, позивач зазначає, що фактично вагони з під`їзної колії передавалися групами, що підтверджується пам`ятками про забирання вагонів форми ГУ-45:

- вагони № 95352555, 95631354, 95640645, 95643110, 95645982, 95653986, 95681714, 95752358, 95754982, 95993424, 95302071, 95351151, 95754321 - від 25.10.2022 № 137;

- вагони № 95358073, 95493425, 95493458, 95529723, 95531067, 95650370, 95679825, 95683637, 95752986, 95753000, 95755732, 95989257, 95989323 - від 24.10.10.2022 № 136;

- вагони № 95246484, 95327201, 95334462, 95450045, 95526679, 95530424, 95581013, 95614327, 95615571, 95616058, 95637963, 95642369, 95751046, 95832531 - від 26.10.2022 № 139;

- вагони № 58564345, 95331948, 95351417, 9,5395026, 95452140, 95613246, 95633624, 94643276, 95753075, 95758223 - від 27.10.2022 № 140;

- вагони № 95319802, 95335402, 95357687, 95371845, 95378964, 95388377, 95454716, 95539243, 95543740, 95613287, 95616280, 95646980, 95679767, 95680781, 95683355, 95754685, 95829602 - від 30.10.2022 № 145;

- вагони № 95224713, 95314415, 95337457,95369401, 95396586, 95526935, 95530903, 95532156, 95538187, 95543328, 95543385, 95613667, 95618559, 95630984, 95684031, 95686283, 95713574, 95759148, 95791828, 95797338, 95797601, 95811501 - від 28.10.2022 № 143;

- вагони № 95231189, 95366274, 95399473, 95525531, 95643714, 95751509, 95752564, 95754552, 95794988, 95800124, 95833349-від 29.10.2022 № 144.

Також позивач стверджує, що на підтвердження передачі вагонів групами свідчать повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами від ТОВ «ТРАНС-ГРУП» №137,138,139,141,142,143,144.

Тобто, таким чином, позивач зазначає, що відповідачем ТОВ «ТРАНС-ГРУП» порушено вимоги п. 1. договору в частині одночасного її пред`явлення до перевезення маршрутного поїзда.

За користування вагонами перевізника на залізничній під`їзній колії нарахована плата за користування вагонами по відомостях плати ф. ГУ- 46: № 25100026 на загальну суму 45 715,80 грн, № 28100035 - 95 683,90 грн, № 28100034 - 96 174,40 грн, № 28100032 - 69 514,00 грн, № 30100036 - 40 972,10 грн, № 01110048 - 186 952,60 грн, яка була сплачена відповідачем, що підтверджується переліками ЄРЦ №20221025 від 25.10.2022, №20221028 від 28.10.2022, №20221031 від 31.10.2022, №20221031 від 31.10.2022.

Водночас, позивач зазначає, що в ході проведеної позапланової перевірки окремих питань щодо отримання в повному обсязі належних залізниці платежів по «Аукціонах з продажу послуг з використання вагонів власності AT «Укрзалізниця» на «ProZorro.Продажі», менеджерами управління економічної безпеки та виявлення ризиків Департаменту корпоративної безпеки AT «Укрзалізниця» було виявлено безпідставне застосування коригуючого коефіцієнту.

Так, на підставі п.2 Протоколу оперативної наради під головуванням директора Департаменту технології перевезень та комерційної роботи від 10.10.2024 з розгляду результатів позапланової перевірки окремих питань щодо отримання в повному обсязі належних залізницям платежів по «Аукціонах з продажу послуг з використання вагонів власності AT «Укрзалізниця» на «ProZorro.Продажі», регіональною філією «Придніпровська залізниця» на адресу ТОВ «ТРАНС-ГРУП» була направлена претензія від 05.12.2024№ Д Придн-05/1351, на суму 214 005,84 грн з ПДВ, щодо надання згоди на стягнення коштів з особового рахунку ТОВ «ТРАНС-ГРУП». Відповідь на претензію відповідач не надав.

За результатами проведеної перевірки на суму недобору 178 338,00 грн, яка підлягає стягненню з ТОВ «ТРАНС-ГРУП», станцією Петропавлівка складений акт загальної форми ГУ-23 від 06.12.2024 № 489. ПКОПД-Дніпро сформована накопичувальна картка ф.ФДУ-92 № 06129101 на суму 178 338,00 грн без ПДВ, яка підписана директором ТОВ «ТРАНС-ГРУП» із зауваженням щодо незгоди з нарахованою сумою.

Відмова відповідача здійснити оплату зазначеної суми стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав, з огляду на умови договору №99-31662953/2020-001 від 17.03.2020, №ПР/ДН-1-16-688/НЮдч від 01.12.2016 року, письмової угоди, умов аукціону № № RCE001-UA-544 та аукціону № RCE001-UA-996.

З огляду на викладене позивач звернувся до суду з даним позовом і просить суд стягнути з відповідача на свою користь 214 005,84 грн заборгованості за користування власними вагонами перевізника.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Відповідно до статей 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (стаття 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, збір за зберігання вантажу нараховано відповідачем на підставі пункту 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (далі - Правила), яким, зокрема, передбачено, що збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Відповідно до пункту 9 Правил за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Водночас, судом встановлено, що ні ТОВ «АТ Каргілл», ні відповідач не мали власних потужностей для формування маршрутного поїзда в 50 вагонів на власній території. Проводилось подання вагонів під навантаження окремими групами згідно умов договору. Після навантаження кожна група вагонів виставлялась з під`їзної колії. Після навантаження вагонів власності перевізника з вантажем були оформлені відповідні накладні.

Відповідно до п. 1 договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, маршрутний поїзд - це вантажний поїзд, одночасно пред`явлений до перевезення замовником, який відповідає встановленій перевізником масі та/або довжині та прямує без переробки на одну станцію призначення / вихідну станцію. Маршрутний поїзд може бути оформлений одним або декількома перевізними документами.

Виходячи з вищезазначеного, умов договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, зокрема, додатку 1-4 "Умови організації накопичення вагонів", яка передбачає накопичення вагонів з вантажем на коліях загального користування для відправлення їх маршрутними поїздами між сторонами склались спеціальні правовідносини з перевезення вантажів, а саме: перевезення маршрутним потягом, який відповідає встановленій довжині та прямує на одну станцію призначення з накопиченням вагонів з вантажем на коліях загального користування з метою формування маршрутного поїзду встановленої довжини. Накопичення вагонів проводилось за планом, який мав ознаку "маршрутний".

Оскільки ні ТОВ «АТ Каргілл», ні відповідач не мали власних потужностей для формування маршрутного поїзда в 50 вагонів на власній території, та оскільки загальна кількість вагонів, які передаються на під`їзну колією однією групою, становить не більше 10 одиниць відповідач скористався передбаченими договором відповідними можливостями.

Отже, з урахуванням приписів додатку № 1-4 до договору у даному випадку метою відповідача було саме накопичення вагонів для формування маршрутного поїзда в 50 вагонів.

Сама по собі процедура накопичення вагонів передбачає затримку окремих вагонів (порожніх та/або з вантажем) на певний час з метою формування маршрутного поїзда, на що залізниця надає свою згоду шляхом розробки та укладання з відповідачем договору (додаток 1-4).

Відповідно до п. 2 Правил перевезення вантажів маршрутами відправника, затверджених наказом Міністерства транспорту України 28.05.2002 №334 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №565/6853, маршрутом відправника (далі - маршрут) вважається поїзд встановленої маси або довжини, сформований відправником відповідно до Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Мінтрансу України від 20.12.1996 № 411 та зареєстрованих у Мінюсті України 25.02.1997 за № 50/1854, та плану формування поїздів на залізничній під`їзній колії підприємства або за договором із залізницею - на коліях залізничної станції призначенням на одну станцію або з розпиленням на кількох станціях з обов`язковим зменшенням кількості його переробок на попутних технічних станціях.

Отже, між сторонами склались правовідносини що регулюють перевезення маршрутним поїздом.

Виходячи з приписів додатку №1-4 до договору, при перевезенні вантажу маршрутними відправками та відсутності можливості формувати маршрут на під`їзній колії, що належить відповідачу, навантажені вагони затримуються на коліях станції.

Правовідносини з "накопичення маршрутного поїзду з вантажем" мають невід`ємну складову - перебування/накопичення вагонів з вантажем на коліях загального користування протягом часу накопичення до приймання останнього вагона перевізником (п.п. 6, 7 додатку №1-4 до договору), а отже, вагони не могли бути відправлені не тому, що відсутні документи, а тому що не сформовано маршрутний потяг установленої довжини (до 50 вагонів). Вагони з маршрутного поїзду не можуть бути відправлені поки не буде сформований повний обсяг маршрутного поїзду, (п. 1.3. договору), більш того маршрутний поїзд може бути оформлений декількома перевізними документами.

Незалежно від обраного порядку оформлення накладної як то на весь маршрутний поїзд окремі вагони/групи вагонів зі складу маршрутного поїзду не будуть відправлені до повного формування маршрутного поїзду обумовленої довжини, що повністю відповідає умовам договору та нормативних актів.

В силу п.п. 6,7 додатку 1-4, початком накопичення вагонів на станції відправлення є момент фактичної передачі замовником вагонів перевізнику, а часом закінчення накопичення на станції відправлення - приймання останнього вагону перевізником. Оскільки оформлення накладної на маршрут не могло відбутись до моменту накопичення (сформування) 50 вагонів (маршруту), то перебування вагонів на станції стало наслідком цілком законних дій обох сторін договору щодо накопичення маршрутного поїзда.

Таким чином, відповідачем дотримано умови договору та вказаних нормативних актів щодо оформлення маршрутного потягу кількома накладними з відомостями. При цьому, оформлення/не оформлення окремої накладної на кожну партію вагонів з маршрутного потягу, або одного документу на весь маршрутний потяг, жодним чином не впливає на відправлення маршрутного потягу до моменту формування (накопичення) складу установленої довжини у 50 вагонів з вантажем.

Більше того, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 01.02.2024 у справі №915/305/22 дійшов таких висновків:

- «накопичення вагонів з вантажем (маршрут) відбувалося на підставі договірних відносин, предметом яких є послуги, за які сплачується тариф, що вказує на відсутність такого елементу складу правопорушення, як вина відповідача. За таких обставин, колегія суддів зазначає, що пункти 8, 9 наведених Правил не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, так як затримка вагонів відбулась з обставин, що залежали від позивача, а саме наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях позивача з метою формування маршрутного потягу, про що також було вказано відповідачем у зауваженнях до накопичувальних карток, які долучені позивачем до позову»;

- «накопичення вагонів з вантажем (маршрут) у цьому випадку відбувається в межах договірних відносин (є предметом послуги, за яку сплачується тариф), отже, не може кваліфікуватись як «матеріальна відповідальність» та не має такого елементу, як вина відправника»;

- «за таких обставин, колегія суддів зазначає, що пункти 8, 9 Правил зберігання вантажів не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки затримка вагонів відбулась з обставин, що залежали від позивача, а саме: наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях позивача з метою формування маршрутного потяга, про, що також вказував відповідач у зауваженнях до накопичувальних карток».

Так, за висновками суду, п. 8, 9 Правил зберігання вантажів не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки затримка вагонів відбулась з обставин, що залежали від позивача, а саме: наявність договірних відносин з накопичення вагонів на коліях позивача з метою формування маршрутного поїзду, про, що також вказував відповідач у зауваженнях до накопичувальних карток.

Суд зазначає, що оскільки спірні правовідносини врегульовані додатком до договору 1-4, який є невід`ємною частиною договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом та визначає умови організації накопичених вагонів, не підлягає застосуванню і п. 2.1.5 договору (згідно з яким «замовник зобов`язаний відшкодувати перевізнику витрати, пов`язані із затримкою вагонів, контейнерів і вантажів, що виникли на станціях залізниць України, зокрема, через інші причини, що не залежать від перевізника. Оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання сум з внесеної передоплати за кодом платника»), на який посилається АТ "Українська залізниця" в обґрунтування своїх доводів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 у справі №910/915/95/23.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про те, що позивачем безпідставно нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 214 005,84 грн плати за користування вагонами.

Слід зазначити, що складений акт загальної форми ГУ-23 не може беззаперечно вважатись документом, що засвідчує вину вантажовідправника стосовно затримки вагонів, оскільки за умовами п.8 Додатку №1-4, час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23. В акті загальної форми вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери (п. 8 Правил користування вагонами та контейнерами).

Відповідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно п.1.3 договору первинні документи - документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення, зокрема: перевізні документи, зведена відомість, накопичувальна картка, відомість плати за користування вагонами та контейнерами, подавання, забирання вагонів та маневрову роботи інші.

Відповідно до п.1.4 договору надання послуг за Договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, зведеними відомостями та іншими документами.

Відповідно п.8 Додатку 1-4 час перебування вагонів на коліях загального користування станції накопичення відображається в акті загальної форми ГУ-23.

Тобто, умовами договору, що регулює спеціальну послугу, сторонами узгоджено, що актом загальної форми ГУ-23 фіксується час перебування вагонів на коліях загального користування, що в свою чергу, є предметом послуги «накопичення вагонів з вантажем до 50 вагонів - маршрутний поїзд», оскільки вказаний Акт відображає час, за який сплачується тариф. При цьому, у самих актах зазначено, що вагони простоюють в очікуванні накопичення маршруту та оформлення перевізного документу.

Відповідно до п.9.1 Додатку №1-4, за послугу з накопичення вагонів замовник сплачує плату за вільним тарифом "Організація перевезень і накопичення власного рухомого складу" відповідно до Додатку 1-1 до Договору. При нарахуванні такої плати 1 вагоно-доба розраховується з округленням неповної доби (24 години від початку накопичення) до повної (24 години до закінчення накопичення).

Тобто, у даному випадку, акт загальної форми ГУ-23 призваний зафіксувати час, за який сплачується тариф з накопичення вагонів з вантажем установленої довжини (до 50 вагонів).

За таких обставин, затримка вагонів під час накопичення останніх для формування маршрутного поїзду не може кваліфікуватись як одностороннє порушення зобов`язань з боку відповідача, оскільки цілком відповідають умовам укладеного сторонами спеціального договору - Додаток 1-4, який передбачає надання спеціальних послуг.

Накопичення вагонів з вантажем (маршрут) в даному випадку відбувається в рамках договірних відносин (є предметом спеціальної послуги, за яку сплачується кореспондуючий тариф), отже не може кваліфікуватись як «матеріальна відповідальність» та не має такого елементу як «вина» відправника.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про те, що у даному випадку саме акт загальної форми ГУ-23 є підставою для матеріальної відповідальності відповідача, оскільки в умовах спірних спеціальних правовідносин, які виникли між сторонами, вказаний акт лише здійснює роль документування часу перебування вагонів на коліях перевізника в рамках додатку 1-4 та є підтвердженням надання спеціальної договірної послуги, а не належним доказом вини замовника, оскільки у даному випадку, у зв`язку із формуванням потягу, замовник не може передбачити період такого формування, тим більш, що останнім вивантаження продукції, яке врегульоване окремими строками не проводилось. Відповідно п.8 Додатку 1-4 Акти загальної форми ГУ-23 фіксують час початку та час закінчення накопичення вагонів, у відповідності до умов договору та додатку до нього.

За таких обставин суд вважає, що позивач не довів суду наявність правових підстав для сплати відповідачем плати за користування вагонами.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 925 Цивільного кодексу України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Згідно зі ст. 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців.

Крім того, як встановлено ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України, для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Як вказано судом вище, умовами п. 7.3 акцептованого відповідачем договору, до якого останній приєднався шляхом подання заяви про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення договору, яка, в свою чергу, погоджена позивачем, строк позовної давності за вимогами перевізника до замовників, що випливають з правовідносин сторін за договором, становить один рік.

Поряд з цим, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Так, як вказано вище, статтею 925 Цивільного кодексу України до вимог, що випливають із договору перевезення застосовується позовна давність в один рік з моменту що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Таким чином, строк позовної давності, в т.ч. щодо вимог позивача до відповідача у даній справі є зупиненим у зв`язку з введенням Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX правовим режимом воєнного стану, який введено 24.02.2022 та дія якого не скасована станом на момент прийняття рішення у даній справі, а відтак такий строк на може вважатись пропущеним.

Враховуючи вищевикладене, суд не бере до уваги посилання відповідача у даній справі на пропуск строку позовної давності до заявлених позивачем у даній справі вимог позивача.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені і в статтях 7 (рівність перед законом і судом) та 13 (змагальність сторін) Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Отже, принцип змагальності не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.

Принцип змагальності закріплений, зокрема, у частині 3 статті 13, частині 1 статті 76, частині 1 статті 78, частині 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов не обгрунтований належним чином та не підтверджений достатніми доказами, відтак, задоволенню не підлягає.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Позивач - Акціонерне товариство "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (49602, м. Київ, пр. Д.Яворницького, буд. 108; ідентифікаційний код: 40081237)

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНС-ГРУП" (0362, м. Київ, вул. Щербаківського Данила, буд. 31 Б, офіс 71; ідентифікаційний код: 31662953)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 07.05.2025

Суддя І.О. Андреїшина