УХВАЛА

06 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 924/704/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

прокуратури - Галезник О. І.,

відповідача - Савченко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 (судді: Бучинська Г. Б. - головуючий, Маціщук А. В., Василишин А. Р.) та рішення Господарського суду Хмельницької області від 09.10.2024 (суддя Гладюк Ю. В.) у справі

за позовом заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Хмельницької обласної державної адміністрації

до Староушицької селищної ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національний природний парк "Подільські Товтри"

про скасування державної реєстрації земельної ділянки та речових прав на неї,

ВСТАНОВИВ:

1. У липні 2024 року заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Хмельницької обласної державної адміністрації (далі - Хмельницька облдержадміністрація) звернувся з позовом до Староушицької селищної ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національний природний парк "Подільські Товтри" (далі - НПП "Подільські Товтри") про визнання незаконною та скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номером :04:005:0218 площею 0,1742 га та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна усіх зареєстрованих щодо даної земельної ділянки речових прав та їх обтяжень, державну реєстрацію права комунальної власності Староушицької селищної ради на земельну ділянку кадастровий номер :04:005:0218 площею 0,1742 га, що розташована на території Староушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району (реєстраційний номер об`єкта: 224, дата державної реєстрації 26.07.2021, номер запису про право власності: 43227299).

Позовні вимоги з посиланням на положення статті 152 Земельного кодексу України, статей 317, 319 Цивільного кодексу України, Законів України "Про природно-заповідний фонд України", "Про охорону навколишнього природного середовища" обґрунтовані тим, що існування державної реєстрації спірної земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218 площею 0,1742 га, яка є частиною земельної ділянки НПП "Подільські Товтри", на праві комунальної власності за Староушицькою селищною радою як земель водного фонду, цільове призначення якої визначено - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, яка знаходиться в межах земель природно-заповідного фонду державної власності Хмельницької облдержадміністрації та перебуває у постійному користуванні НПП "Подільські Товтри" створює стан юридичної невизначеності щодо режиму її охорони та створює загрозу її збереженню.

Проведенням державної реєстрації речових прав за Староушицькою селищною радою на спірну земельну ділянку цю ділянку фактично неправомірно вилучено із земель державної власності у комунальну власність всупереч обмеженням, встановленим пунктом 24 розділу Х "Перехідні положення" та статтею 83 Земельного кодексу України і фактично змінено цільове призначення спірної земельної ділянки, чим створено перешкоди державі у користуванні землею.

2. Староушицька селищна рада, заперечуючи проти задоволення позову, вказувала, зокрема, на тому, що: звертаючись з позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки та речових прав на неї прокурор жодним належним та допустимим доказом не довів факт порушення відповідачем прав та інтересів Хмельницької облдержадміністрації та НПП "Подільські Товтри"; прокурор не довів факт накладання спірної земельної ділянки, яка належить до комунальної власності, на земельну ділянку, яка відноситься до земель державної власності та перебуває на праві постійного користування у НПП "Подільські Товтри"; прокурором обрано неналежний спосіб захисту.

3. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09.10.2024, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2025, у задоволенні позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що задоволення вимог прокурора про скасування державної реєстрації права та скасування державної реєстрації земельної ділянки, за відсутності вимоги про повернення спірної земельної ділянки з незаконного володіння, не призведе до належного захисту та відновлення прав Хмельницької облдержадміністрації на користування земельними ділянками природоохоронного призначення. Вказані вимоги можуть розглядатися як похідні від основної вимоги про повернення земельної ділянки.

Отже, з урахуванням послідовної практики Великої Палати Верховного Суду, суди виходили з того, що скасування державної реєстрації земельних ділянок не є належним способом захисту та суперечить імперативним вимогам закону.

4. Не погоджуючись з постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 та рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09.10.2024, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на те, що рішення та постанова не відповідають критеріям, визначеним у статті 236 Господарського процесуального кодексу України, а тому на підставі статті 311 вказаного Кодексу судові рішення підлягають скасуванню.

Прокурор у касаційній скарзі з посиланням на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у перелічених скаржником постановах, вказує на те, що суди попередніх інстанцій у цій справі, стверджуючи про неефективність позовних вимог прокурора щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки і здійсненої на їх підставі державної реєстрації прав, не врахували висновків стосовно того, що позивач має право на заявлення таких позовних вимог як одного із способів захисту права.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)). У той же час, така позиція не свідчить про неефективність такого способу захисту у спірних правовідносинах.

Крім того у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20 викладено висновок про те, що при задоволенні негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку може бути належним способом захисту порушених прав держави.

Прокурор вказує, що у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20 вказано, що при задоволенні негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки та здійсненої на її підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності Староушицької селищної ради, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду та залишили поза увагою факт одночасного перебування спірної частини земельної ділянки площею 0,1086 га у складі земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0041 та у складі земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218, внаслідок неправомірних дій Староушицької селищної ради, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зважаючи на правовий режим об`єктів природно-заповідного фонду та враховуючи наведене, прокурор вважає, що ефективне поновлення порушеного права можливе у разі усунення перешкод у користуванні спірною ділянкою шляхом скасування судом державної реєстрації речових прав на земельну ділянку за селищною радою.

Заявник касаційної скарги вказує на те, що скасування реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218 у Державному земельному кадастрі є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки частина спірної земельної ділянки входить до єдиного масиву земель, що сформовані в земельну ділянку площею 391,1300 га кадастровий номер :05:007:0041 державної власності та усуває стан юридичної невизначеності щодо її власника та цільового призначення.

У цьому випадку скасування державної реєстрації земельної ділянки призведе до припинення її існування як об`єкту цивільних справ, який було сформовано незаконно шляхом неправомірного вилучення частини земель природно-заповідного фонду.

Також прокурор звертає увагу на тому, що у постанові від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20 Верховний Суд при задоволенні негаторного позову прокурора вказав, що вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави. Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Зважаючи на правовий режим об`єктів природно-заповідного фонду та враховуючи наведене, прокурор вважає, що ефективне поновлення порушеного права можливе у разі усунення перешкод у користуванні спірною ділянкою шляхом скасування судом державної реєстрації речових прав Староушицької селищної ради.

При цьому прокурор у касаційній скарзі акцентував увагу на тому, що 17.11.2023 відомості про речові права Хмельницької облдержадміністрації щодо земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0041, у складі якої перебуває частина земельної ділянки площею 0,1086 га, що неправомірно перебуває також у складі земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому позовна вимога про повернення спірної земельної ділянки не заявлялась.

5. Відзив на касаційну скаргу не надходив.

6. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, пояснення присутніх у судовому засіданні представників, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.

7. Суди першої та апеляційної інстанцій установили такі обставини:

- згідно з інформаційною довідкою від 18.07.2024 № 387408298 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 26.07.2021 була проведена державна реєстрація права комунальної власності Староушицької селищної ради на земельну ділянку кадастровий номер :04:005:0218 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, номер запису про право власності: 43227299) на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-ІХ;

- 28.07.2021 рішенням Староушицької селищної ради № 7 на підставі пункту 24 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" земельну ділянку державної власності кадастровий номер :04:005:0218 площею 0,1742 га визначено комунальною власністю із цільовим призначенням - для сінокосіння і випасання худоби (01.08) (пункт 1 рішення);

- рішенням Господарського суду Хмельницької області від 29.08.2023 у справі № 924/250/22, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.01.2024, визнано недійсним пункт 1 рішення Староушицької селищної ради від 28.07.2021 № 7 про визначення комунальною власністю земельної ділянки державної власності кадастровий номер :04:005:0218 площею 0,1742 га для сінокосіння і випасання худоби;

- Державне підприємство "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" на замовлення Хмельницької облдержадміністрації виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо державної інвентаризації земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, на території Староушицької селищної ради, Слобідко-Кульчієвецької та Жванецької сільських рад Кам`янець-Подільського району;

- 28.08.2023 до Державного земельного кадастру внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки площею 391,1300 га, кадастровий номер :05:007:0041, для збереження та використання національних природних парків (04.03);

- згідно з наданої прокурором копії Поземельної книги на земельну ділянку кадастровий номер :04:005:0218 не зазначено відомостей про координати поворотних точок меж об`єктів Державного земельного кадастру, Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :05:007:0041, кадастровий план із схематичним зображенням земельних ділянок, схема перетину земельної ділянки кадастровий номер :05:007:0041, рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій від 04.03.2024 № 71893836;

- 28.05.2024 у листі № 12-972-22 прокурор повідомив Хмельницьку обласну військову адміністрацію про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства та вирішував питання щодо реалізації наданих законом повноважень у сфері охорони навколишнього природного середовища та намірів на відповідне судове реагування, у відповідь на який Хмельницька обласна військова адміністрація зазначила, що такі заходи не вживалися та не будуть вживатись;

- у повідомленні від 22.07.2024 № 12-221вих-24 прокурор повідомив Хмельницьку обласну військову адміністрацію на підставі частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" про намір здійснення прокурором представництва в суді та подання позову про скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:005:0218, а також відомостей про неї у Державному земельному кадастрі.

8. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога прокурора про визнання незаконною та скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номером :04:005:0218 площею 0,1742 га та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна усіх зареєстрованих щодо даної земельної ділянки речових прав та їх обтяжень, державну реєстрацію права комунальної власності Староушицької селищної ради на земельну ділянку кадастровий номер :04:005:0218 площею 0,1742 га, що розташована на території Староушицької селищної ради, з підстав здійснення реєстрації права комунальної власності відповідача на земельну ділянку водного фонду, цільове призначення якої визначено - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, яка знаходиться в межах земель природно-заповідного фонду державної власності Хмельницької облдержадміністрації та перебуває у постійному користуванні НПП "Подільські Товтри".

9. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 в справі №554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) зроблено висновок про те, що задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (пункт 36), від 22 вересня 2020 року у справі №127/18934/18).

10. Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 Земельного кодексу України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина 1 статті 19 Земельного кодексу України).

Частиною 1 статті 19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а)землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За змістом статей 43, 44 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Відповідно до статті 45 зазначеного Кодексу землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Закон України "Про природно-заповідний фонд України" визначає правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів. Природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що завданням законодавства України про природно-заповідний фонд України є регулювання суспільних відносин щодо організації, охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення їх природних комплексів, управління у цій галузі.

До природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва (частина 1 статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України").

Згідно зі статтею 7 вказаного Закону землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, на висновок в якій посилався суд апеляційної інстанції, дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

11. У постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 915/86/23 зазначено таке:

"6.7. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

6.8. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

6.9. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

6.10. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

6.11. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що "Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98)".

6.12. Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

6.13. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

6.14. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

6.15. Згідно із частиною першою статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр" внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

6.16. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених цим Законом (частина сьома статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

6.17. Згідно із частиною першою статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку.

6.18. Відповідно до частини десятої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

6.19. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

6.20. Згідно з підпунктом 3 абзацу 1 пункту 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2017 № 509 застосовується з 01.10.2017, державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

6.21. Абзацом 6 пункту 114 Порядку передбачено, що відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора; відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи; зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.

6.22. Зі змісту наведеного убачається, що у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки її державна реєстрація скасовується, а відомості про таку земельну ділянку набувають статусу архівних та відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи.

6.23. Однак суди не врахували набуття у такому разі спірною земельною ділянкою статусу архівної та з огляду на викладене залишили поза увагою, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення таких позовних вимог не призведе до поновлення порушених прав позивача без його звернення до суду з іншим позовом.

6.24. Належним способом захисту прав позивача може бути звернення до суду з вимогами про витребування землі із чужого незаконного володіння, за умови доведеності, що позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, у разі, якщо буде доведено, що позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

6.25. Натомість задоволення позовних вимог про скасування запису в поземельній книзі та про визнання незаконними та протиправними дій Держгеокадастру не може привести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності) (аналогічний за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові від 26.04.2023 у справі №727/2415/22).

6.26. Оскільки обрання неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, колегія суддів не вважає за необхідне давати відповідь на кожен аргумент касаційної скарги з огляду на висновки ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" "Руїз Торіха проти Іспанії" (хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент)".

12. Суд апеляційної інстанції у справі, яка розглядається, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вказав на те, що з огляду на встановлені статтею 152 Земельного кодексу України способи захисту прав на земельні ділянки та визначені статтями 2, 5 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо ефективності способу захисту права і законного інтересу, позивач у спорі про захист прав (законного інтересу) на земельну ділянку може пред`явити будь-яку позовну вимогу, а суд може захистити порушене право (законний інтерес) у заявлений спосіб за умови, що такий спосіб захисту прав (законного інтересу) на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право (законний інтерес) позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права (законного інтересу), тобто, є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права (законного інтересу).

Звертаючись з позовом прокурор формулює позовну вимогу як скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням (припиненням) усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, зазначаючи про те, що існування державної реєстрації спірної земельної ділянки кадастровий номер :04:005:0218 площею 0,1742 га на праві комунальної власності за Староушицькою селищною радою як земель водного фонду, цільове призначення якої визначено - для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, яка знаходиться в межах земель природно-заповідного фонду державної власності Хмельницької облдержадміністрації та перебуває у постійному користуванні НПП "Подільські Товтри" створює стан юридичної невизначеності щодо режиму її охорони та створює загрозу її збереженню, а також звертаючи увагу на тому, що існує накладання земельних ділянок кадастрові номери :04:005:0218 та :05:007:0041, що перешкоджає власнику у її використанні.

Суд апеляційної інстанції з посиланням, зокрема, на правові висновки Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах від 20.11.2024 у справі № 337/42/23 та від 15.01.2025 у справі № 748/3383/23, дійшов висновку, що задоволення вимог прокурора про скасування державної реєстрації права та скасування державної реєстрації земельної ділянки, за відсутності вимоги про повернення спірної земельної ділянки з незаконного володіння, не призведе до належного захисту та відновлення прав Хмельницької обласної державної адміністрації на користування земельними ділянками природоохоронного призначення. Вказані вимоги можуть розглядатися як похідні від основної вимоги про повернення земельної ділянки.

13. Як вже зазначалося, прокурор у касаційній скарзі, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказував на те, що Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)). У той же час така позиція не свідчить про неефективність такого способу захисту у спірних правовідносинах.

Крім того у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20 викладено висновок про те, що при задоволенні негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку може бути належним способом захисту порушених прав держави.

14. У справі № 734/1560/20 (постанова Верховного Суду від 11.10.2023), на неврахування висновків в якій посилається скаржник, розглядалися вимоги заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 , треті особи - Регіональний ландшафтний парк "Міжріченський", Комунальний заклад "Регіональний ландшафтний парк "Міжріченський" про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Натомість у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позовних вимог прокурора про скасування державної реєстрації права та скасування державної реєстрації земельної ділянки у зв`язку з тим, що прокурор не заявляв вимоги про повернення спірної земельної ділянки з незаконного володіння, що не призведе до належного захисту та відновлення прав Хмельницької облдержадміністрації на користування земельними ділянками природоохоронного призначення.

15. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин у справі, що розглядається, а саме те, що прокурор не заявляв вимоги про повернення спірної земельної ділянки з незаконного володіння, що не призведе до належного захисту та відновлення прав Хмельницької облдержадміністрації на користування земельними ділянками природоохоронного призначення, та обставин, установлених судами у справах, наведених скаржниками у касаційній скарзі, правовідносини у цих справах не є подібними, а застосування судами норм матеріального права було здійснено, виходячи із встановлених обставин кожної конкретної справи на підставі оцінки судами всіх доказів щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

16. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

17. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 09.10.2024 у справі № 924/704/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак