ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

"05" травня 2025 р. Справа № 918/1251/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

суддя Крейбух О.Г.

суддя Миханюк М.В.

перевіривши матеріали апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Ковтонюка Юрія Ілліча на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.03.2025 (суддя Політика Н.А., повний текст складено 20.03.2025) у справі № 918/1251/24

за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Національної служби охорони здоров`я України, Західного офісу Держаудитслужби, Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області

до фізичної особи-підприємця Ковтонюка Юрія Ілліча

до Комунального некомерційного підприємства "Березнівський центр первинної медичної допомоги" Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійними договорів та стягнення коштів у сумі 158 201,75 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 10.03.2025 позов органу прокуратури задоволено. Визнано недійсними договори № 44 від 30.07.2020 та № 50 від 31.08.2020, укладені між КНП "Березнівський районний центр первинної медичної допомоги" та ФОП Ковтонюком Ю.І. Стягнуто з ФОП Ковтонюка Ю.І. на користь КНП "Березнівський районний центр первинної медичної допомоги" 158 201,75 грн, а з КНП "Березнівський районний центр первинної медичної допомоги" Березнівської міської ради одержані ним за рішенням суду кошти в сумі 158 201,75 грн - в дохід держави. Стягнуто пропорційно з відповідачів на користь Рівненської обласної прокуратури по 3 633,60 грн витрат по оплаті судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ФОП Ковтонюк Ю.І. звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга сформована в підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС 09.04.2025.

Листом від 09.04.2025 справу витребувано із Господарського суду Рівненської області.

Матеріали справи № 918/1251/24 надійшли до Північно - західного апеляційного господарського суду 15.04.2025.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.04.2025 апеляційну скарг фізичної особи-підприємця Ковтонюка Юрія Ілліча на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.03.2025 у справі № 918/1251/24 залишено без руху; запропоновано скаржнику протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом надання суду доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 10 900,80 грн.

До суду 29.04.2025 від скаржника надійшла заява про звільнення відповідача - фізичну особу-підприємця Ковтонюка Юрія Ілліча від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.03.2025 у справі № 918/1251/24. У заяві зазначає, що сукупний дохід відповідача за 2024 рік становив 0,00 гривень, що підтверджується податковою декларацією про майновий стан та доходи за 2024 рік та квитанцією ГУ ДПС у Рівненській області. Тобто майновий стан апелянта перешкоджає сплаті ним судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Розглянувши клопотання апелянта про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегією суддів взято до уваги таке.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див. рішення суду від 28.10.1998 у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, №32).

Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див.рішення суду від 28.11.2006 у справі "Апостол проти Грузії", заява №40765/02).

При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дію в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (див. рішення суду від 12.06.2007 у справі "Станков проти Болгарії", заява №68490/01).

Законодавче закріплення судових витрат має на меті:

по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат);

по-друге: покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв та клопотань, забезпечуючи таким чином також процесуальну економію.

У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі", було зазначено, що "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом ("Голдер проти Сполученого Королівства" і "Z та інші проти Сполученого Королівства", рішення суду, цитовані вище, так само; та, mutatis mutandis, "Ейрі проти Ірландії", рішення від 09.10.1979).

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік умов, за яких суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, а також зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Так, зокрема, законодавець у статті 8 Закону України "Про судовий збір" закріпив норму відповідно до якої, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Даний перелік умов відстрочення, розстрочення сплати судового збору або зменшення чи звільнення від його сплати є вичерпним, а тому не допускається його розширення з ініціативи суду лише з урахуванням майнового стану сторони за відсутності умов, передбачених зазначеними положеннями цього Закону.

Разом з тим, наведеними правовими нормами Закону України "Про судовий збір" встановлено чіткий і вичерпний перелік умов, а також суб`єктних та предметних критеріїв, за наявності яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може, зокрема, відстрочити сплату судового збору або зменшити його розмір.

Зазначеною нормою прямо передбачено право суду, зокрема, відстрочити сплату судового збору або зменшити його розмір саме для позивача - фізичної особи, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу за попередній календарний рік, але скаржник не є позивачем у справі.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів і узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вказана правова позиція вже є сталою та неодноразово викладена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 30.09.2021 у справі № 909/8/18, від 18.07.2022 у справі № 161/18983/20, від 04.05.2022 у справі № 947/30114/20, а також ухвалах, зокрема, від 09.10.2023 у cправі № 910/10389/22, від 06.07.2023 у cправі № 910/10049/21.

Варто зауважити, що Законом України "Про судовий збір" визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним.

Положення ж статті 8 Закону України "Про судовий збір" містять виключний перелік умов, за наявності яких суд може відстрочити або розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від сплати судового збору.

З аналізу статті 8 Закону України "Про судовий збір" чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію "суд, враховуючи майновий стан сторони, може…", тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18.

Отже, єдиною підставою за якою суд має право (однак не зобов`язаний) відстрочити чи розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати є врахування судом майнового стану заявника.

При цьому, особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна навести доводи і надати докази на підтвердження того, що її майновий/фінансовий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Натомість, визначення судом майнового стану сторони є оціночним і залежить від поданих доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану.

Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 04.07.2018 у справі № 686/114/16-ц, положення Закону України "Про судовий збір" не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи; у кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ у справі «Kniat v. Poland», заява № 71731/01; п. 63- 64 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі "Jedamski and Jedamska v. Poland", заява № 73547/01).

З урахуванням зазначених рішень Європейського суду з прав людини, Верховний Суд, у постановах від 21.10.2022 у справі № 905/1059/21 та від 30.11.2022 у справі № 905/1060/21, зробив висновок, що скрутний майновий стан підтверджується відповідними доказами, які містять інформацію, у тому числі, щодо наявності/відсутності коштів (на банківських або депозитних рахунках), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів.

Тобто, підтвердження рівня майнового стану сторони має бути повним та всестороннім, для чого особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна обґрунтувати та підтвердити свої доводи відповідними доказами, які б відображали усі аспекти майнової неспроможності сплатити передбачений законом розмір судового збору.

Суд вважає, що надані апелянтом відомості в обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору не можуть в повній мірі свідчити про те, що апелянт не має інших джерел для існування та забезпечення своїх потреб. Зокрема, окрім наданих документів, скаржник не довів відсутність у нього вкладів, грошової допомоги та компенсацій, нерухомого та рухомого майна, цінних паперів тощо. Водночас, скаржник не був позбавлений можливості надати інформацію щодо наявності/відсутності коштів на рахунках в тих банківських установах, які обслуговують відповідача, наявності/відсутності рухомого та нерухомого майна та неможливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

Оскільки до поданого клопотання заявником не надано достатніх та повних доказів наявності підстав для звільнення від сплати судового збору відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", тому суд не вбачає правових підстав для задоволення поданого клопотання про звільнення апелянта від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 ГПК учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до частини 2 статті 260 ГПК до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

Згідно з частиною 4 статті 174 ГПК, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Враховуючи неусунення виявлених недоліків апеляційної скарги щодо сплати судового збору у спосіб, встановлений ГПК, колегія суддів застосовує до поданої апеляційної скарги наслідки у вигляді її повернення.

Разом з цим судом звертається увага скаржника, що відповідно до положень ст. 174 ГПК України повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з нею в загальному порядку після усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. 174, 234, 260 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання фізичної особи-підприємця Ковтонюка Юрія Ілліча про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.03.2025 у справі № 918/1251/24.

2. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ковтонюка Юрія Ілліча на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.03.2025 у справі № 918/1251/24 повернути апелянту разом з доданими до неї документами.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та у строк відповідно до статей 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Миханюк М.В.