ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/4783/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Сіліній М.Г.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (61165, м. Харків, вул. Космічна, 21, поверх 8-9, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ" (62420, Харківська область, Харківський район, с. Веселе, вул. Сонячна, 4, ) 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про припинення права власності та витребування земельної ділянки
за участю учасників справи:

позивача - Чернявський А.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд примусово припинити право власності ТОВ "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ" на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0221 шляхом витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0221 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0221 ОСОБА_1 незаконно передана у власність відповідача, що є порушенням вимог земельного законодавства.

Ухвалою суду від 06.01.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків.

У встановлений судом строк від позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків.

Після усунення позивачем недоліків, ухвалою суду від 13.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, почато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач у відзиві на позов проти позовних вимог заперечує, просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що чинне законодавство не лише не забороняє, а і прямо закріплює право юридичних осіб набувати у власність землі сільськогосподарського призначення, при цьому не існує жодної норми законодавства, яка б забороняла юридичним особам мати у власності землі з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства". Здійснення відповідачем господарської діяльності на земельній ділянці призначеної для ведення особистого селянського господарства не суперечить чинному законодавству.

Також відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений чинним законодавством. Як вказує відповідач, позовна заява не містить підстави, за якою можливе витребування законним чином приватизованої земельної ділянки у власність держави.

Позивач у відповіді на відзив не погоджується із доводами, міркуваннями та аргументами відповідача, вважає їх хибними, посилаючись на те, що діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності. Як зазначає позивач, використання земельних ділянок наданих громадянам для ведення особистого селянського господарства має відповідати ряду специфічних вимог визначених спеціальним законом, зокрема, такі земельні ділянки не мають використовуватись із метою ведення підприємницької діяльності та використання таких земельних ділянок має здійснюватись без створення юридичної особи. Натомість, як свідчать матеріали справи, земельна ділянка що є предметом розгляду у даній справі, належить відповідачу (юридичній особі) на праві власності, що не оспорювалось відповідачем у відзиві. Законодавець визначає, що земельні ділянки, передані громадянам із метою ведення особистого селянського господарства мають використовуватись ним особисто або передаватись у користування юридичним та фізичним особам, однак у будь-якому разі, їх використання має здійснюватись без створення юридичної особи.

На думку позивача, відповідач, беручи до уваги наявність неточностей у законодавстві, що прямо не забороняють юридичній особі мати на праві власності земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства, мав змогу з аналізу положень Закону України "Про особисте селянське господарство" дійти висновків про неможливість перебування у нього земельної ділянки із відповідним цільовим призначенням на праві власності, натомість, жодних дій щодо усунення вказаного та триваючого порушення він не здійснив.

На підставі зазначеного, позивач вважає доводи відповідача про можливість перебування у нього на праві приватної власності земельних ділянок призначених для ведення особистого селянського господарства безпідставними, а обраний Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області спосіб захисту належним та ефективним.

01.04.2025 позивач, керуючись ст.42 Господарського процесуального кодексу України, надав суду письмові пояснення, в яких зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у даній справі виступає у правовому статусі центрального органу виконавчої влади, до компетенції якого відноситься реалізація державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, до компетенції якого належить звернення із позовами про припинення права користування земельними ділянками, що у свою чергу, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 поєднує підстави припинення у судовому порядку як права власності, так і права користування земельною ділянкою.

Оскільки набуття відповідачем права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства" є неможливим, на думку позивача, належним та ефективним способом захисту є саме припинення права власності відповідача на земельну ділянку шляхом витребування земельної ділянки, набутої у власність із порушенням земельного законодавства, на користь держави, від імені якої та в інтересах якої діє Головне управління Держгеокадастру у Харківській області.

Третя особа пояснень по суті спору не надала, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом відповідно до вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні 13.03.2025 судом постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 27.03.2025.

В судовому засіданні 27.03.2025 оголошено перерву до 24.04.2025. Після перерви судове засідання продовжено.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить суд позов задовольнити повністю.

Відповідач та третя особа у призначене судове засідання не з`явились.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

У відповідності до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2021 р. № 1302, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 року № 603 (у редакції наказу Держгеокадастру від 08.03.2023 № 85) (далі - Положення), Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Пунктом 3 зазначеного вище Положення передбачено, що завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Харківської області.

Відповідно до підпункту 27 пункту 4 Положення, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель за, зокрема, додержанням органами державної влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконанням вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням.

В ході вивчення додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням на території Харківської області, Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області (позивач) встановлено, що 12.06.2017 позивачем отримано заяву ОСОБА_1 (третя особа у справі) про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2га із земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передачі йому зазначеної земельної ділянки.

16.06.2017 позивачем на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.06.2017 видано наказ № 11467-СГ від 16.06.2017 "Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою" у відповідності до якого, надано гр. ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення розташованої за межами населеного пункту на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області

У подальшому, 04.12.2017 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 від 30.11.2017 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передачі йому зазначеної земельної ділянки у власність.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.11.2017, доданого до заяви ОСОБА_1 , земельна ділянка щодо якої викладено прохання затвердити проєкт землеустрою та яку заявник просив передати йому у власність мала кадастровий номер :02:001:0221.

14.12.2017, за результатами розгляду заяви третьої особи від 30.11.2017, позивачем видано наказ № 21393-СГ, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Тернівської сільської ради Харківського району Харківської області та передано гр. ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, в тому числі, багаторічні насадження площею 2,0000га, (кадастровий номер :02:001:0221) із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності для ведення особистого селянського господарства за вищевказаною адресою.

Цим же наказом на ОСОБА_1 покладено обов`язок використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, з дотриманням вимог статей 91, 103 Земельного кодексу України, Закону України "Про особисте селянське господарство", встановлених обмежень та інших нормативно-правових актів.

Право власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 14.12.2017 № 21393-СГ на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0221 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстровано 30.05.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації Радіоновим Олександром Сергійовичем, номер відомостей про речове право: 31874824, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 251.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.09.2024 № 393893825 вбачається, що земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0221 ОСОБА_1 передано за актом приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 5521, 5522, виданого 27.11.2019, Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ. КАПІТАЛ. () (надалі-Відповідач), на підставі чого 23.12.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності, номер відомостей про речове право: 34925025.

Таким чином, з 23.12.2019 власником та користувачем спірної земельної ділянки відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ." (відповідач у справі).

Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0221 має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яке не змінювалось станом на дату звернення із позовом, позивач вважає, що перебування її у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "ТРУД.ЗЕМЛЯ.КАПІТАЛ." є незаконним, та таким, що суперечить вимогам земельного законодавства України та Закону України Про особисте селянське господарство, що, на думку позивача, є її використанням не за цільовим призначенням, що тягне за собою наслідки, які передбачені ст.143 ЗК України, що полягають у примусовому припиненні права на землю.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень статей 13, 14, 19 Конституції України, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Підпунктом 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 року № 308 (чинного та в редакції, що діяла на момент отримання громадянином земельної ділянки у власність), Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджалось землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах визначених Земельним кодексом України, на території Харківської області.

Відповідно до положень статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання громадянином земельної ділянки у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 121 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання громадянином земельної ділянки у власність) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання громадянином земельної ділянки у власність) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень.

Водночас, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що громадянин ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб реалізував власне право на безоплатну приватизацію земельної ділянки із земель державної власності, отримавши у власність земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0221 із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що відноситься до категорії землі сільськогосподарського призначення.

Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим (ч. 3 ст. 19 Земельного кодексу України).

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, входять до категорії земель сільськогосподарського призначення, що мають особливий статус, якій встановлює додаткові обмеження щодо порядку розпорядження даною категорією земель на відміну від інших земель, види використання яких в межах певної категорії земель визначаються її власником або користувачем самостійно.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного Кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 33 Земельного Кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Таким чином, законом встановлено лише право власників земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, на передачу у користування юридичним особам України таких ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни їх цільового призначення, але без можливості передання юридичним особам права власності на ці ділянки.

Відповідний висновок також випливає із аналізу норм Закону України Про особисте селянське господарство.

Так, відповідно до ч. 3 ст.5 Закону України Про особисте селянське господарство земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю лише однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя або спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства.

Таким чином, закон не передбачає можливості володіння юридичною особою земельною ділянкою особистого селянського господарства на праві власності, що суперечить як нормі закону, так і самій суті цього виду господарювання.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про особисте селянське господарство особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Саме із цих підстав суд вважає помилковими заперечення відповідача про те, що діючим законодавством не передбачено прямої заборони на знаходження у власності юридичних осіб земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства.

В той же час, ст. 33 Земельного Кодексу України та ст.5 Закону України Про особисте селянське господарство передбачена можливість використання юридичними особами земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва та фермерського господарства без зміни їх цільового призначення.

Таким чином, норми діючого законодавства, не передбачаючи можливості володіння юридичною особою на праві власності земельною ділянкою, з цільовим призначенням для особистого селянського господарства, надають фізичній особі, власнику відповідної земельної ділянки, право передавати її у користування юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Враховуючи викладене вирішальним у питанні встановлення наявності або відсутності порушення норм чинного земельного законодавства у спірних правовідносинах є перевірка судом факту наявності у відповідача права власності на спірну земельну ділянку, що входить до предмету доказування у даній справі.

Як вже було встановлено судом, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на спірну земельну ділянку за Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма ТРУД.ЗЕМЛЯ. КАПІТАЛ. та підставою відповідно запису вказано акт приймання-передачі нерухомого майна.

Надаючи оцінку факту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною першою статті 82 Кодексу юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом.

Разом із цим, як вже було зазначено судом, особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи, а діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності (частини перша, третя статті 1 Закону України Про особисте селянське господарство.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства, однак, діючим законодавством не передбачена можливість набуття права власності на такі земельні ділянки за юридичними особами.

Доказів того, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку у спосіб, встановлений законом, суду надано не було.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Такий висновок повністю узгоджується із правовою позицію, сформульованою Великою Палатою Верховного Суду (п. 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність доведеного факту переходу до відповідача права власності на спірну земельну ділянку, що позивач визначив як підставу заявленого ним позову.

Також, позивач не довів суду факт нецільового використання спірної земельної ділянки, оскільки, як вже було зазначено судом, діючим законодавством не заборонено передання фізичними особами власниками земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, у користування юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "05" травня 2025 р.

Суддя Т.А. Лавренюк