АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2762/20
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від ОСОБА_1 адвокат Нестеренко С.В.

ОСОБА_1 особисто

від ОСОБА_2 адвокат Стаматова Н.І.

від арбітражної керуючої Орлової Т.А. адвокат Дарієнко В.Д.

ОСОБА_3 особисто;

ОСОБА_4 особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2024 (повний текст складено та підписано 20.12.2024, суддя Найфлейш В.Д.)

у справі №916/2762/20

за позовом арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича

до 1) ОСОБА_2

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Арта-Ко

за участю третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Комісарової Світлани Олександрівни

про визнання права власності та витребування майна

ВСТАНОВИВ

У провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

В межах даної справи, арбітражний керуючий звернувся до суду з заявою до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю Арта-Ко та ОСОБА_3 в якій, з урахуванням уточнень, просив суд:

1) визнати незаконними дії та недійсним акт приймання-передачі від спаввласника майна ОСОБА_2 до статутного капітулу Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТА-КО» нежилого павільйону загальною площею 259,6 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101, засвідчений 13.10.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. номер: 1014, та виданий на підставі протоколу зборів засновників ТОВ «АРТА-КО» №1 від 09.10.2020 року, що засвідчений 13.10.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О.;

2) витребувати із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТА-КО» нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101 та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТА-КО» передати вказане вище нерухоме майно його власникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі керуючого реалізацією майна банкрута Горенка О.В.;

3) визнати спільну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі керуючого реалізацією майна банкрута Горенка О.В. арбітражного керуючого на нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м. що розташований в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101.

Вподальшому, арбітражним керуючим було подано заяву про відмову від вимог до ОСОБА_3 .

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.12.2024 по цій справі, серед іншого, прийнято відмову від позову у частині вимог до відповідача ОСОБА_3 та закрито провадження в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , позовну заяву з урахуванням уточнень задоволено частково, визнано недійсним правочин щодо приймання-передачі від співвласника майна ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ Арта-Ко нежилого павільйону, загальною площею 259,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 101, зобов`язано ТОВ Арта-Ко передати нежилий павільйон, загальною площею 259,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 власникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в решті позовних вимог відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що спірне майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, однак, ОСОБА_2 без отримання згоди іншого з подружжя, здійснила відчуження такого майна, що є порушенням вимог норм Сімейного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Судом першої інстанції не взято до уваги твердження відповідача про те, що спірне майно придбано за особисті грошові кошти ОСОБА_2 та є її особистою приватною власністю, оскільки на підтвердження таких обставин не надано належних та допустимих доказів.

Також, на думку місцевого господарського суду, спірне майно було відчужено з метою уникнення погашення боргів, оскільки таке відчуження відбулось за обізнаності відповідача про наявну заборгованість перед кредиторами.

Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернулась ОСОБА_2 з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині, відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину та зобов`язання відповідача передати майно.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним, постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного:

- при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки задоволено вимогу, яка не заявлялась позивачем, а саме про визнання недійсним правочину щодо приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства;

- судом першої інстанції не надано належної оцінки обраному арбітражним керуючим способу захисту. Так, позивачем не заявлялась вимога про визнання недійсним правочину, відносно якої суд першої інстанції ухвалив рішення, чи вийшов за межі позовних вимог. При цьому арбітражним керуючим було заявлено лише похідну вимогу щодо витребування майна, однак суд відмовив у її задоволенні;

- на переконання апелянта, вимога про витребування майна на користь боржника не тотожна вимозі про зобов`язання повернути таке майно. У разі задоволення вимоги про витребування майна суд здійснює таке витребування на корить позивача, а не зобов`язує відповідача повернути таке майно власнику. Тому, як вважає апелянт, вимога про зобов`язання повернути майно, яке внесено до статутного капіталу товариства, не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах;

- апелянт зазначає, що нерухоме майно, внесене ОСОБА_2 до статутного капіталу товариства, не могло бути витребувано із власності товариства та включене до складу ліквідаційної маси у відповідності до частини третьої статті 131 Кодексу України з процедур банкрутства. В свою чергу, за умови належності вказаного майна подружжю на праві спільної сумісної власності, у ОСОБА_1 лише виникло б право вимоги виплатити йому половини вартості внесеного майна;

- місцевий господарський суд не надав належної оцінки обставинам добросовісності набувача спірного майна;

- поза увагою суду залишено й те, що спірне майно не належить боржнику та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, оскільки придбано за особисті грошові кошти. Відтак, відповідач мала право розпоряджатись таким майно на власний розсуд, без згоди свого чоловіка;

- апелянт також вважає, що місцевим господарським судом не було враховано того, що спірне майно було внесено до статутного капіталу товариства у якості внеску учасника та на теперішній час на законних підставах належить товариству на праві приватної власності.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 відкрито апеляційне провадження по справі №916/2762/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2024 та призначено справу до розгляду на 05.03.2025.

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ТОВ Арта-Ко в якому відповідач зазначає, що погоджується із доводами та вимогами за апеляційною скаргою та просить задовольнити її в повному обсязі.

Також до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від арбітражної керуючої Орлової Т.А. в якому остання просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В обґрунтування свої заперечень арбітражна керуюча зазначає, що боржник та ОСОБА_2 з метою уникнення примусового притягнення до майнової відповідальності перед кредиторами відчужили спірне майно шляхом укладення фраудаторного правочину, зокрема задля унеможливлення звернення стягнення на це майно.

На переконання арбітражної керуючої місцевий господарський суд не виходив за межі заявлених позовних вимог, оскільки предметом позову було саме незаконне фраудаторне відчуження майна з метою ухилення від стягнення боргів.

Щодо добросовісності набувача спірного майна, арбітражна керуюча зазначає, що один з засновників товариства до статутного капіталу якого було передано таке майно, а саме ОСОБА_3 є заінтересованою особою щодо боржника та має близькі та тривалі відносини з боржником та апелянтом, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Як вважає арбітражна керуюча, метою укладення ОСОБА_3 як заінтересованої особи стосовно банкрута із ОСОБА_2 правочинів по відчуженню нерухомого майна після декількох днів з моменту звернення її чоловіка до суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність - є уникнення звернення стягнення на частку боржника ОСОБА_1 у спільній власності задля задоволення вимог його кредиторів за рахунок цієї частки в межах справи про неплатоспроможність.

Також, на думку арбітражної керуючої, спірне майно є саме спільною сумісною власністю подружжя, оскільки учасниками справи не доведено зворотного, зокрема придбання такого майна за власні кошти одного з подружжя.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 по справі №916/2762/20 оголошено перерву до 02.04.2025.

У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 по справі №916/2762/20 оголошено перерву до 07.05.2025.

До суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення від арбітражної керуючої Орлової Т.А. в яких остання зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції взагалі не розглянув докази та довози заяви про наявність у спільній власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухомого майна, а саме нежитлового павільйону, що є основним юридичним фактом для вирішення питання про його витребування із незаконного володіння іншої особи. Не вирішення цього питання судом, на переконання арбітражної керуючої є порушенням, як норм матеріального, так й норм процесуального права. Не задоволення такої вимоги, на переконання арбітражної керуючої Орлової Т.А., не призведе до ефективного захисту та поновлення порушеного права боржника.

З огляду на таке, арбітражна керуюча Орлова Т.А. просить суд оскаржуване рішення в частині п.п. 6-8 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення вимог про витребування майна на користь його спільних власників подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати спірне нерухоме майно спільною власністю подружжя.

ОСОБА_2 у наданих до суду апеляційної інстанції поясненнях зазначає, що арбітражна керуюча Орлова Т.А. не зверталась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2024, зокрема в частині оскарження відмови у задоволенні заяви про визнання спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_2 в цій частині рішення суду не оскаржується, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Під час судового засідання, яке відбулось 07.05.2025 представник ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 та він особисто, а також ОСОБА_3 підтримали доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні.

Представник арбітражної керуючої Орлової Т.А. та кредитор ОСОБА_4 надали пояснення у відповідності до яких підтримують апеляційну скаргу частково, просять скасувати п. 6-8 оскаржуваного рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, витребувати спірне нерухоме майно від ТОВ Арта-Ко на користь його спільних власників подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати спірне майно спільною власністю подружжя, в іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

За змістом статті 1 КУзПБ керуючий реалізацією - арбітражний керуючий, призначений господарським судом у справі про неплатоспроможність фізичної особи для здійснення реалізації майна банкрута та задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 12 КУзПБ арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право звертатися до суду у випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вже було вказано вище, у межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 арбітражний керуючий звернувся до суду першої інстанції з заявою про визнання незаконними дії та недійсним акту приймання-передачі майна до статутного капітулу, витребування такого майна із незаконного володіння та визнання спільної власність подружжя на спірне майно.

Така заява була обґрунтована тим, що спірне майно належить боржникові ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, однак було відчужено ОСОБА_2 на користь третьої особи без отримання відповідної згоди іншого з подружжя. Крім того, як вважає заявник, відчуження такого майна відбулось на шкоду кредиторам, оскільки унеможливлює включення частки такого майна, що належить боржникові, до ліквідаційної маси, та відповідно його реалізації та задоволення за такий рахунок вимог кредиторів.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про частково задоволення заяви.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду розглянувши доводи та вимоги учасників справи, а також зміст оскаржуваного судового рішення, зазначає наступне.

Щодо заявленої вимоги про визнання спільної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м. що розташований в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і один з подружжя не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя (його правонаступника), який її спростовує.

Схожі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19, від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18.

Спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (див. постанову Верховного Суду від 17 березня 2025 року в справі №452/2094/21).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, та не заперечується учасниками справи, 15.11.1986 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, з присвоєнням останній прізвища ОСОБА_6 .

13.06.2006 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №624, придбала об`єкт нерухомого майна, а саме нежилий павільйон, окремо розташований, загальною площею 259,6 кв.м., вартістю на момент придбання 58 410,00 грн., за адресою: АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер майна: 12986436.

Тобто таке майно було придбано ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , а тому у силу приписів СК України, презумується, що таке майно є спільною сумісною власність подружжя.

При цьому, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи ОСОБА_2 про те, що спірне майно є її особистою власністю, оскільки придбано за власні кошти, які були подаровані матір`ю, з огляду на таке.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до приписів статей 76 - 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

У даному випадку, ОСОБА_2 на підтвердження придбання спірного майна за власні грошові кошти надано суду лише копію договору дарування грошових коштів від 12.04.2006 у відповідності до якого ОСОБА_7 подарувала та передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 60000 грн.

Однак, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не було надано, а наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_7 грошових коштів у визначеному договором розмірі, станом на час укладення такого договору, а також доказів на підтвердження того, що такі кошти були передані на використання в певних цілях, зокрема задля придбання спірного майна, а саме нежилого павільйону, загальною площею 259,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того відповідно до ч. 1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст.718 Цивільного кодексу України).

За нормами ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України (в редакції чинній станом на день укладення договору дарування, а саме 12.04.2006) договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина першої статті 220 ЦК України).

У даному випадку, договір дарування грошових коштів в сумі 60000 грн, що станом на 2006 рік перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, в письмовій нотаріально посвідченій формі суду наданий не був. В свою чергу, без нотаріального посвідчення неможливо беззаперечно встановити, чи відповідає дата укладення такого договору дійсній даті його укладення, а відтак, чи передано кошти у день вказаний у договорі.

Відповідно, такий договір є нікчемним в силу закону, а також не може вважатися підтвердженням, як факту передачі зазначених в ньому коштів, так й того факту, що саме зазначені у ньому грошові кошти витрачені ОСОБА_2 на придбання спірного нерухомого майна.

Аналогічних висновків щодо застосування положень ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України дійшов Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 по справі №752/14363/21, від 14.02.2023 по справі №759/864/20.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, колегія суддів вважає, що нежилий павільйон, загальною площею 259,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набутий сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на що, судова колегія вважає, що позовні вимоги про визнання спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірне майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги заявника про визнання незаконними дій та недійсним акту приймання-передачі від спаввласника майна ОСОБА_2 до статутного капітулу ТОВ «АРТА-КО» нежилого павільйону загальною площею 259,6 кв.м., розташованого в м. Одесі по проспекту Небесної Сотні (раніше - проспект маршала Жукова), 14-А, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №334/3161/17, від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, від 26.10.2021 у справі №766/20797/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 0802.2022, 09.02.2022, 22.02.2022 у справах №209/3085/20, у справі № 910/6939/20, у справі №761/36873/18 та ін.).

Якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права ураховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, обставини, наслідки порушення, такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності.

Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.

Ефективним є спосіб захисту, який забезпечує відновлення порушеного права позивача (спричиняє потрібні результати) без необхідності вчинення інших дій з метою захисту такого права, повторного звернення до суду задля відновлення порушеного права. Тобто спосіб захисту, який виходячи з характеру спірних правовідносин та обставин справи здатен призвести до відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів (має найбільший ефект у відновленні) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.11.2023 у справі №910/12832/21).

Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18).

Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами спору.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16.

У пункті 43 постанови від 15.03.2024 у справі №904/192/22 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила попередні висновки, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)), що в свою чергу виключає як необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника, так і необхідність дослідження підстав для визнання недійсними Аукціону та Договору як оспорюваного правочину (схожі висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц (пункт 77), від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148), від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 (пункт 8.18)).

Уданому випадку заявник просить, зокрема визнати незаконними дії щодо передачі від спаввласника майна ОСОБА_2 до статутного капітулу ТОВ «АРТА-КО» нерухомого майна.

Однак, на переконання колегії суддів, такий спосіб захисту порушеного права, у даному випадку, не є та не може бути ефективний, оскільки задоволення такої позовної вимоги не призведе до поновлення порушеного права заявника.

Так, зі змісту заявлених вимог вбачається, що вони фактично спрямовані на повернення майна, яке за актом приймання-передачі було передано до статутного капіталу товариства, у первісний стан, тобто у спільну сумісну власність подружжя.

Відтак, на переконання колегії суддів, ефективним та такими, що має змогу відновити порушене право заявника, є спосіб захисту у вигляді вимог про визнання недійсним акту приймання-передачі майна та його витребування із чужого незаконного володіння.

З рахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені вимоги про визнання незаконними дії не підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги про визнання недійсним акту приймання-передачі від спаввласника майна ОСОБА_2 до статутного капітулу ТОВ «АРТА-КО», слід зазначити таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина друга статті 20 Господарського кодексу України встановлює, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 25.02.2020 у справі №915/1299/18, на яку посилається скаржник.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.08.2022 у справі № 916/546/21 зазначила, що залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як "акт приймання-передачі", може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Таким чином, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що з огляду на різні обставини справ суди доходять різних висновків щодо правової природи акта приймання-передачі. Такі висновки можуть відрізнятись один від одного, однак, зважаючи на різний контекст справ, у яких відповідні висновки зроблені, це не свідчить про їх суперечність один одному.

Як свідчать наявні матеріали справи, у відповідності до Протоколу № 1 Установчих зборів засновників (учасників) ТОВ АРТА-КО від 09.10.2020 засновниками - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було вирішено, зокрема створити ТОВ АРТА-КО.

Також у відповідності до вказаного рішення встановлений статутний капітал ТОВ АРТА-КО у розмірі 146 025 грн, що формується за рахунок майнового та грошового внеску засновників (учасників), а саме частка ОСОБА_2 у вигляді нерухомого майна нежилого павільйону загальною площею 259,6 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 вартістю 58 410 грн (40%) та частка ОСОБА_3 87 615 грн (60 %).

В той же час, 13.10.2020 між ТОВ АРТА-КО та ОСОБА_2 було складено та підписано Акт приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ АРТА-КО у відповідності до якого ОСОБА_2 передала, а ТОВ АРТА-КО прийняло нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

22.10.2020 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки (частини частки), що належить фізичній особі у статутному капіталі товариства за умова якого продавець подав, а покупець придбав за грошові кошти частку (частину частки) у розмірі 40 % статутного капіталу ТОВ АРТА-КО. Продаж за домовленістю сторін здійснено за ціною 58 410 грн (п. 2.1. договору).

У зв`язку з укладенням такого договору, 22.10.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено Акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ АРТА-КО у відповідності до якого, у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу частки (частини частки) у статутному капіталі ТОВ АРТА-КО ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв частку (частину частки) у статутному капіталі ТОВ Арта-Ко у розмірі 40%, що сформована за рахунок майнового внеску, яка в грошовому еквіваленті становить 58 410,00 грн.

Отже, у спірних правовідносинах оспорюваний арбітражним керуючим Акт приймання-передачі майна складено та підписано на підставі рішення Установчих зборів засновників (учасників) ТОВ АРТА-КО від 09.10.2020. Акт приймання-передачі майна від учасника товариства до статутного капіталу такого товариства підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт переходу права власності на нерухоме майно.

Двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків.

Прийняття рішення Установчими зборами засновників (учасників) ТОВ АРТА-КО від 09.10.2020 та укладення акту приймання-передачі є комплексом дій, вчинених з метою передачі майна, а саме нежилого павільйону загальною площею 259,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , до статутного капіталу товариства.

Результатом вчинення комплексу дій з передачі майна до статутного капіталу товариства є правочин, оформлений, у цьому випадку, актом приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ АРТА-КО від 13.10.2020.

Отже, у спірних правовідносинах ТОВ АРТА-КО та ОСОБА_2 вчинили правочин, внаслідок якого спірне майно, а саме нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло із власності ОСОБА_2 та було внесено до статутного капіталу товариства. При цьому, рішенням Установчих зборів засновників (учасників) ТОВ АРТА-КО виражено волю на передачу такого майна до статутного капіталу, яку в подальшому реалізовано підписанням оспорюваного акту приймання-передачі майна від 13.10.2020. Рішення Установчих зборів засновників (учасників) товариства є актом ненормативного характеру органу управління юридичної особи.

Таким чином, може бути оскаржений та визнаний недійсним кінцевий результат комплексу дій з передачі майна до статутного капіталу товариства - правочин, оформлений актом приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ АРТА-КО від 13.10.2020.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 по справі №916/379/23.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що акт приймання-передачі вичерпав свою дію в день його підписання, тому не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання Акту приймання-передачі майна до статутного капітулу ТОВ «АРТА-КО» від 13.10.2020, колегія суддів зазначає таке.

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частинами 1, 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За приписами ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У частині 1 ст. 67 СК України вказано, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Зазначені вище приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

При цьому, згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, провадження № 61-27879св18.

Як вже було зазначено вище та підтверджується наявними матеріалами справи, спірне нерухоме майно, а саме нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, а також відноситься до цінного майна, а тому для його відчуження необхідна письмова згода другого з подружжя відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України.

Втім, наявні матеріали справи не містять, а учасниками спірних правовідносин не надано, письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження іншим з подружжя ОСОБА_2 належного їм на праві спільної сумісної власності нерухомого майна. В оспорюваному арбітражним керуючий Акті приймання-передачі майна до статутного капітулу ТОВ «АРТА-КО» також не міститься посилання на наявність такої згоди.

У постанові від 29.06.2021 у справі 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду зазначила в постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц зазначила про те, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним, та відзначила, що необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно формувала позицію про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Верховний Суд зазначає, що об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Тлумачення ч. 5 ст. 12 ЦК України свідчить, що згідно з наведеною нормою добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про визнання такого правочину недійсним.

Добросовісність здійснення права завжди проявляється в поведінці особи - носія такого права, яка, знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, вжила доступні їй заходи для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що покупець як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при укладенні правочину. Набувач із великим ступенем зацікавленості повинен оцінювати обставини укладення правочину.

Відтак, у даному випадку, відповідач-2, фактично в особі ОСОБА_3 , який, окрім ОСОБА_2 , є єдиним учасником ТОВ «АРТА-КО», діючи добросовісно і розумно, повинен був перевірити особу, як контрагента за відповідним правочином за результатами якого спірне майно було передано до статутного капіталу товариства (огляд паспорта для встановлення особи, з якою укладається договір), з`ясувати перебування контрагента у шлюбі на момент вчинення правочину (колегія суддів бере до уваги можливість перевірки такого факту з огляду на державну реєстрацію шлюбу, як акта цивільного стану, з видачою відповідних документів та внесенням інформації до Державного реєстру актів цивільного стану громадян і паспорта громадянина) для встановлення обставин необхідності надання письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна, або встановлення обставин поділу, виділу в натурі частки з майна, що перебуває в спільній сумісній власності.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2025 по справі №922/405/24.

Колегія суддів також зазначає, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що ОСОБА_3 , який, окрім ОСОБА_2 , є єдиним учасником ТОВ «АРТА-КО», станом на час укладення спірного правочину щодо передачі майно до статутного капіталу товариства знав або міг знати про те, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі та таке майно належить їй на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 .

Так, у відповідності до наявного у матеріалах справи витягу з відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 13.06.2006 ОСОБА_1 передав і іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку під ним для забезпечення зобов`язання ОСОБА_3 перед АППБ «Аваль» (т.2, а.с. 32).

Також, у провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала справа №947/17252/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Ухвалою суду від 03.11.2020 дану позовну заяву залишено без розгляду за заявою позивача.

З огляду на таке, судова колегія вважає, що інший учасник ТОВ «АРТА-КО» ОСОБА_3 не є сторонньою особою по відношенню до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки дані особи мають давні та сталі правовідносини, що дозволяє дійти висновку про те, що ОСОБА_3 , та відповідно ТОВ «АРТА-КО», могли бути обізнані з тим, що спірне майно, яке було передано до статутного капіталу товариство, є або може бути спільною сумісною власністю подружжя, та відповідно переконатись в отримані згоди іншого з подружжя на передачу такого майна до статутного капіталу товариства.

А тому, відповідач-2, як особа до статутного капіталу якої передано спірне нерухоме майно, за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про обмеження повноважень ОСОБА_2 , міг та мав би оцінити всі ризики, проте не вчинив дій, щоб пересвідчитися в наявності обмежень повноважень у ОСОБА_2 на укладення оспорюваного правочину, тобто діяв недобросовісно та нерозумно.

Наведене, на переконання колегії суддів є самостійно та достатньою підставою для визнання оспорюваного акту приймання-передачі майна до статутного капіталу недійсним.

Разом з цим, колегія суддів також зазначає, що оспорюваний акт приймання-передачі майна до статутного капіталу також містить ознаки фраудаторності.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2023 у справі №513/879/19, на які посилається скаржник). Суди мають враховувати принцип добросовісності (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №914/1954/20).

Згідно з частинами 2, 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1-3, 5 ст.203 ЦК).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК (ч.1 ст.215 ЦК).

Положення ст.215 ЦК передбачають необхідність додержання встановлених вимог саме в момент вчинення певного правочину.

У ЦК немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Частиною 3 ст.13 ЦК визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п.6 ч.1 ст.3, ч.2 та ч.3 ст.13 ЦК, постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2023 у справі №513/879/19).

У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №922/1903/18 зазначено, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому суди мають першочергово встановлювати поведінку осіб (особи) при вчинення певної дії (правочину), чи не спрямована вона на уникнення відповідальності перед кредитором.

Так, з наявних матеріалів справи вбачається, що у вересні 2020 ОСОБА_1 , який є чоловіком ОСОБА_2 , звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про неплатоспроможність, в зв`язку із неспроможністю виконання своїх грошових зобов`язань.

Як було встановлено Господарським судом Одеської області в ухвалі від 20.10.2020 по цій справі, станом на дату подання заяви про неплатоспроможність загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед кредитором, а саме АТ "Альфа-Банк" становить 304 373,61 грн.

Вподальшому Господарським судом Одеської області ухвалою від 15.12.2020 було визнано грошові вимоги ОСОБА_8 з вимогами до боржника в сумі 279 695, 05 грн та ОСОБА_4 з вимогами до боржника в сумі 1 706 049,70 грн. При цьому, така заборгованість виникла, як встановлено судом, у відповідності до укладених боржником з ОСОБА_8 та ОСОБА_4 договорів позики, а саме передачі в борг грошових коштів із зобов`язанням повернення за всіма розписками від 07.10.2011р., 10.08.2012р., 11.08.2012р., 15.10.2016р.

Наведене відповідно свідчить про те, що станом на час звернення ОСОБА_1 до Господарським судом Одеської області із заявою про неплатоспроможність, останній мав невиконані грошові зобов`язання перед кредиторами.

В той же час, як вже було вказано вище, 13.10.2020, тобто після звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про неплатоспроможність, його дружина ОСОБА_2 , без отримання згоди ОСОБА_1 , розпорядилась майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме передала його до статутного капіталу ТОВ АРТА-КО за Актом приймання-передачі майна.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір; застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору; до таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №755/17944/18).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів (постанова Верховного Суду від 29.06.2023 у справі №910/429/20).

Велика Палата Верховного Суду у п.103 постанови від 18.12.2024 у справі №916/379/23 дійшла висновку, що може бути оскаржений та визнаний недійсним як фраудаторний кінцевий результат комплексу дій з передачі майна до складу статутного капіталу - правочин, оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна.

З огляду на таке, колегія суддів вважає, що вчинений правочин щодо передачі належного до спільної сумісної власності подружжя нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ АРТА-КО за Актом приймання-передачі майна, містить всі ознаки фраудаторності, оскільки його вчинено у період настання у боржника зобов`язання із погашення заборгованості перед кредиторами, внаслідок такого відчуження боржник позбавився майна (частки у такому майні), яке могло бути включено до ліквідаційної маси, та відповідно, за рахунок якого можливо було б здійснити повне або часткове погашення вимог кредиторів.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги заявника про визнання недійсним Акту приймання-передачі від спаввласника майна ОСОБА_2 до статутного капітулу ТОВ «АРТА-КО» нежилого павільйону загальною площею 259,6 кв.м., розташованого в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101.

Щодо заявленої вимоги про витребування із незаконного володіння ТОВ «АРТА-КО» нежилого павільйону загальною площею 259,6 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101 та зобов`язання ТОВ «АРТА-КО» передати вказане вище нерухоме майно його власникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в особі керуючого реалізацією майна банкрута, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 р. у справі № 907/452/20, від 05.09.2023 р. у справі № 910/2722/22, від 25.07.2023 р. у справі № 914/106/22, від 27.06.2023 р. у справі № 916/2851/17.

Отже, з урахуванням положень ст. 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні Відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 р. у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 р. у справі № 914/106/22.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2023 р. у справі № 915/690/19, від 09.02.2023 р. у справі № 904/4140/21, від 21.03.2023 р. у справі № 925/1288/20, від 25.07.2023 р. у справі № 917/1058/22.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 09.08.2023 р. у справі № 910/9990/21, від 30.08.2023 р. у справі № 909/171/21, від 30.11.2022 р. у справі № 906/779/21.

Як вже було вказано вище та підтверджується наявними матеріалами справи, спірне нерухоме майно вибуло із спільної сумісної власності подружжя внаслідок укладення одним із подружжя правочину, який визнано судом недійним, при цьому, як встановлено судом, відповідач, який наразі є власником спірного майна, не є добросовісним набувачем такого майна.

Відтак, спірне майно, а саме нежилий павільйон загальною площею 259,6 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер майна: №101 має бути витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ «АРТА-КО».

Визначаючи особу на користь якої має відбутись таке витребування колегія суддів зазначає, що як було встановлено вище, спірне майно належить до спільної сумісної власності подружжя, відповідно й має бути повернуто саме на користь такого подружжя.

При цьому, судова колегія зазначає, що таке майно не може бути витребувано на користь ОСОБА_1 , в особі керуючого реалізацією майна банкрута, оскільки арбітражний керуючий (керуючий реалізацією майна банкрута) не є та не був власником такого майна, що виключає можливість витребування такого майна на його користь.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання спільної сумісної власність подружжя, визнання недійсним Акту приймання-передачі майна до статутного капіталу товариства та витребування майна з чужого незаконного володіння у спільну сумісну власність подружжя.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а їх розгляд та задоволення судом апеляційної інстанції може свідчити про вихід за межі апеляційної скарги, з огляду на таке.

За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, судова колегія зазначає, що у даному випадку апелянт просить оскаржуване рішення скасувати частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині, відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину щодо приймання-передачі від співвласника майна до статутного капіталу товариства та зобов`язання товариства передати майно власникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції апелянтом не оскаржується.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що статтею 236 ГПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

У відповідності до приписів ч. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначила, що "у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia".

У даному випадку, як вже було встановлено колегією суддів вище, до спірних правовідносин, зокрема в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, підлягали застосуванню приписи Сімейного кодексу України, які не були застосовані місцевим господарським судом, що з огляду на приписи ст. 277 ГПК України свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права.

На переконання колегії суддів, розгляду та вирішення питання щодо (не)обґрунтованості інших вимог заявника, зокрема щодо визнання недійсним акту приймання-передачі майна та його витребування з чужого володіння, передувало саме встановлення обставини щодо перебування такого майно у спільній сумісній власності подружжя.

Втім, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню під час розгляду вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, призвело й до неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо розгляду інших вимог заявника.

Зокрема, внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, місцевий господарський суд не застосував до спірних правовідносин відповідні положення чинного законодавства, а також практику Верховного Суду, яка визначає, що Акт приймання-передачі майна, як кінцевий результат може бути оскаржений та визнаний недійсним в судовому порядку. Натомість, місцевий господарський суд вирішив визнати недійсним правочин щодо приймання-передачі від співвласника майна до статутного капіталу товариства.

Також, внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема не застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 387, 388 ЦК України, місцевий господарський суд зобов`язав ТОВ Арта-Ко передати спірне майно його власникам, в той час, як таке майно мало бути витребувано з чужого незаконного володіння ТОВ Арта-Ко у спільну сумісну власність подружжя.

З урахуванням наведеного, здійснюючи апеляційний перегляд судового рішення у цій справі, суд апеляційної інстанції з огляду на положення частини 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, яке полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, що у відповідності до приписів ст. 277 ГПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову про витребування майна та визнання спільної власності подружжя, а також розподілу судових витрат (п.п. 5-11) скасуванню, із прийняттям в цій частині нового рішення, про задоволення таких вимог.

Розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції здійснено на підставі ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2024 по справі №916/2762/20 в частині відмови у задоволенні позову про витребування майна та визнання спільної власності подружжя, а також розподілу судових витрат (п.п. 5-11) скасувати, прийняти в цій частині нове рішення, про задоволення таких вимог. В решті рішення залишити без змін, виклавши п.п. 5-11 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

« 5. Заяву, з урахуванням уточнень, задовольнити частково.

6. Визнати спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нежилий павільйон, загальною площею 259,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 101.

7. Визнати недійсним Акт приймання-передачі від співвласника майна ОСОБА_2 до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю Арта-Ко нежилого павільйону, загальною площею 259,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , , оформлений актом приймання-передачі від 13.10.2020, реєстраційний номер майна: 101, засвідчений 13.10.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. номер: 1014, та виданий на підставі протоколу зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю Арта-Ко №1 від 09.10.2020 року, що засвідчений 13.10.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О.

8. Витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю Арта-Ко у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нежилий павільйон, загальною площею 259,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 101.

9. В задоволенні решти заяви відмовити.

10. Стягнути з ОСОБА_2 на користь арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича 4540 грн судового збору за подання позовної заяви

11. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Арта-Ко на користь арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича судовий 2270 грн судового збору за подання позовної заяви».

3. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно з ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 12.05.2025.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.