за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постановуПівнічного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 (головуючий суддя Майданевич А. Г., судді Коротун О. М., Сулім В. В.) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопро Компані», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Забудова» провизнання недійсними договору купівлі-продажу й угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог
Обставини справи
1. 18.12.2023 ОСОБА_1 (далі також - позивач, скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтокомплект ЛТД» [змінено назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопро Компані» (далі також - ТОВ «Автопро Компані», відповідач 1)] і Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Забудова» (далі також - ТОВ «Укрбуд Забудова», відповідач 2) про:
? визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.07.2022 № 12 (далі - договір купівлі-продажу), укладеного між ТОВ «Укрбуд Забудова» і ТОВ «Автопро Компані»;
? визнання недійсним підпункту «б» пункту 1.1 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.07.2022 № 1 (далі ? угода про зарахування зустрічних однорідних вимог), укладеної між ТОВ «Укрбуд Забудова» і ТОВ «Автопро Компані»;
? визнання недійсним підпункту «б» пункту 1.2 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог;
? визнання недійсним пункту 4.2 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.
2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що спірні правочини вчинено з порушенням корпоративних прав позивача як учасника ТОВ «Укрбуд Забудова» зі 100 % часткою в статутному капіталі цього товариства на управління справами ТОВ «Укрбуд Забудова» (укладення договору купівлі продажу директором ТОВ «Укрбуд Забудова» з перевищенням наданих йому повноважень - без отримання згоди вищого органу товариства), що відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання недійсними спірного договору купівлі-продажу та угоди про зарахування зустрічних позовних вимог.
Встановлені обставини справи та короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суд міста Києва рішенням від 08.04.2024 у цій справі позовні вимоги задовольнив повністю. Зокрема, визнав недійсними договір купівлі-продажу та підпункт «б» пункту 1.1, підпункт «б» пункту 1.2 і пункт 4.2 угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог.
4. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент підписання договору купівлі-продажу та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог жодних рішень, погоджень або попередньо затверджених умов оспорюваних правочинів загальними зборами учасників ТОВ «Укрбуд Забудова», як це передбачено підпунктом «g» пункту 7.4, пунктом 8.6 статуту цього товариства, здійснено не було. Директор ТОВ «Укрбуд Забудова» вийшла за межі своїх повноважень, підписуючи зазначені вище правочини без погодження із загальними зборами учасників товариства.
5. Північний апеляційний господарський суд постановою від 09.09.2024 рішення місцевого господарського суду скасував. У задоволенні позовних вимог відмовив повністю. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопро Компані» витрати за сплату судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 6 441,60 грн.
6. Апеляційний господарський суд обґрунтував своє рішення тим, що належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник.
8. Посилання позивача на порушення його корпоративних прав як єдиного учасника ТОВ «Укрбуд Забудова» внаслідок укладення спірних договору купівлі-продажу та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог з перевищенням повноважень виконавчим органом відповідача 2 є необґрунтованими та не можуть бути підставою для визнання недійсними вказаних вище договорів.
9. Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які за загальним правилом діяти від імені товариства не мають права.
10. Укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою ? стороною договору, а не корпоративних прав його учасника.
Стислий зміст касаційної скарги
13. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (в новій редакції) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2024, у якій просив її скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також касаційна скарга містить заперечення щодо ухвал апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі від 27.05.2024 та про відмову в задоволенні клопотання позивача про закриття апеляційного провадження та залишення апеляційної скарги без розгляду від 02.09.2024.
14. Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1?4 частини другої статті 287 та пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
15. Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На його переконання:
? суд апеляційної інстанції припустився порушення норм процесуального права, а саме частини другої статті 260, пункту 2 частини третьої статті 258 ГПК України, відкривши апеляційне провадження у справі, адже, на переконання скаржника, ТОВ «Автопро Компані» неправильно сплатило суму судового збору. У зв`язку із цим просить Верховний Суд сформувати висновок щодо оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження разом з постановою апеляційного суду із вказаних вище підстав;
? є підстави для відступу від позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/2084/17, яка була застосована судом апеляційної інстанції;
? суд апеляційної інстанції не дослідив докази по справі та не врахував, що ТОВ «Автопро Компані» стосовно автомобільного крану неодноразово здійснювало його перепродаж, тоді як згідно з рішеннями Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/8274/22 та Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/4637/22, постановою слідчого прокуратури цей кран знаходився у власності ТОВ «Укрбуд Забудова»;
? суд апеляційної інстанції не надав оцінку доказам, що підтверджують обізнаність ТОВ «Автопро Компані» з певними обмеженнями директора ТОВ «Укрбуд Забудова»;
? висновки суду апеляційної інстанції щодо фактичного часткового виконання договору купівлі-продажу не ґрунтуються на доказах;
? суд проігнорував відсутність у матеріалах справи документів, що підтверджують волевиявлення нового учасника і директора ТОВ «Автопро Компані», на уповноваження адвоката Валька І. В. здійснювати процесуальне представництво.
Мотиви для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
17. Мотивуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив таке.
19. Позивачем у цій справі є особа ? учасник ТОВ «Укрбуд Забудова» (сторони спірних договорів) з часткою у статутному капіталі цього товариства 100 %, а відповідачами є сторони спірних договорів: продавець ? ТОВ «Укрбуд Забудова», учасником якого є позивач, та покупець - ТОВ «Автопро Компані».
20. Підставою позову є те, що спірні договір купівлі-продажу й угода про зарахування зустрічних однорідних вимог були укладені від імені ТОВ «Укрбуд Забудова» його директором з перевищенням наданих йому повноважень, за відсутності рішення загальних зборів учасників цього товариства про їх укладення та про надання директору товариства повноважень на їх укладення, тобто без згоди позивача ? єдиного учасника зазначеного товариства.
21. Отже, суть спірних правовідносин у цій справі полягає в тому, що єдиний учасник господарського товариства, яким є позивач у справі, оспорює правочини, укладені таким господарським товариством, від імені якого діяв виконавчий орган з перевищенням наданих йому повноважень, зокрема за відсутності згоди загальних зборів учасників товариства на укладення спірного правочину.
23. При формуванні цих висновків Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків (постанова від 02.05.2018 у справі № 923/20/17) про те, що укладення виконавчим органом господарського товариства правочину без передбаченої статутом згоди загальних зборів товариства (за відсутності у виконавчого органу відповідних повноважень на укладення правочину) порушує корпоративні права позивача (учасника товариства) на управління справами такого товариства, які полягають у наданні згоди учасниками товариства, оформленої рішенням загальних зборів учасників, на укладання таких договорів.
24. У наведених постановах Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, таких висновків:
1) договори, укладені посадовою особою (виконавчим органом) господарського товариства без передбаченої статутом згоди загальних зборів, не порушують прав та інтересів учасників такого товариства, оскільки:
? згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства. Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства права не мають;
? за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває товариство як сторона договору. При цьому правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється;
? підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені товариства, а не його учасника;
2) інтереси товариства можуть не збігатися з інтересами окремих його учасників, а інтереси учасників товариства також не завжди збігаються, тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників та самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються тільки зборами учасників товариства;
3) відсутність порушення спірним договором прав та інтересів позивача є самостійною підставою для відмови у позові, тому нема підстав надавати оцінку дійсності спірного договору;
4) учасник господарського товариства не позбавлений права ініціювати питання щодо скликання позачергових зборів учасників товариства з метою належного реагування на факт укладення товариством договору, з яким учасник товариства не погоджується, та розгляду питання щодо порушення або непорушення прав та законних інтересів товариства (його учасників). Якщо збори учасників товариства дійдуть висновку про порушення укладеним договором купівлі-продажу прав та законних інтересів товариства, останнє вправі звернутися до суду з відповідним позовом;
5) належним способом захисту права учасника господарського товариства може бути подання ним (зокрема, разом з іншими учасниками, яким належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства) позову в інтересах юридичної особи до її посадової особи про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, на підставі пункту 12 частини першої статті 20 та статті 54 ГПК України. Якщо учасник господарського товариства з огляду на недостатність розміру його частки у статутному капіталі товариства не може звернутися з позовом до посадової особи від імені товариства, то такий учасник вправі вийти з товариства і вимагати виплати йому вартості частки, а також подати позов до самого товариства та/або його учасників, якщо він вважає, що рішенням загальних зборів учасників товариства щодо відчуження майна йому було завдано збитків;
6) законом не передбачено повноваження єдиного учасника товариства або учасника з вирішальним контролем (тобто учасника, який володіє часткою у статутному капіталі товариства, яка дозволяє без врахування волі інших учасників ухвалювати рішення з питань діяльності товариства) звертатися з похідним позовом з будь-яким предметом від імені товариства на захист його прав (крім випадків, передбачених частинами першою, другою статті 54 ГПК України), оскільки такий учасник здатен забезпечити призначення виконавчого органу, який сумлінно здійснюватиме свої повноваження, зокрема звертатиметься від імені товариства з позовами, які є необхідними для захисту прав товариства.
26. Водночас вказала на необхідність врахування сучасного підходу до використання теорії «проникнення за корпоративну завісу», що сформувався в Європейському суді з прав людини (далі - ЄСПЛ), за якого допускається проникнення за «корпоративну завісу» та звернення учасників товариства з позовом в інтересах самого товариства, але за виняткових обставин.
27. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що наразі існують підстави для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у наведених постановах.
28. Так, покликаючись на частини першу та другу статті 16 ЦК України, статтю 4 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначає, що закон передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а положення, закріплені у спеціальній нормі (частині третій статті 215 ЦК України), що стосується недійсності правочину, передбачають можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.
29. Крім того, норми процесуального права (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України) передбачають можливість виникнення та існування між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом) спору щодо управління такою юридичною особою.
30. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що аналіз статей 97, 98 ЦК України, а також наведених вище норм матеріального та процесуального права у їх сукупності свідчить про те, що учасник господарського товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, учасником якого він є, якщо обґрунтує, що оспорюваний ним правочин порушує його права та охоронювані законом інтереси.
31. На думку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, у випадках, якщо особа є єдиним учасником господарського товариства з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 100 % або є учасником, який володіє значною часткою у статутному капіталі товариства, що дозволяє ухвалювати рішення від імені товариства без урахування голосів інших учасників, такий учасник має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого господарським товариством, оскільки у такому випадку воля та інтереси учасника товариства повністю збігаються з волею та інтересами самого товариства.
33. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду про відсутність в учасника господарського товариства права на оскарження в судовому порядку правочину, вчиненого господарським товариством, фактично ставлять під сумнів наявність у такого учасника права на визнання правочину недійсним, яке як спосіб захисту передбачене законом.
34. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду також звертає увагу на те, що компенсація господарському товариству збитків директором чи іншою посадовою особою такого господарського товариства не є рівнозначним способом захисту за ефективністю порівняно з визнанням недійсним договору, оскільки протиправно відчужені за спірними договорами активи можуть значно перевищувати вартість майна, що знаходиться у власності директора і яким він може відповідати перед товариством за завдані збитки, внаслідок чого порушені права та/або інтереси господарського товариства не будуть поновлені за рахунок виконання судового рішення про стягнення збитків з посадової особи господарського товариства.
(1) коли наявні виняткові обставини. Зокрема, коли чітко встановлено, що компанія не мала можливості порушити судові провадження через органи, створені відповідно до статуту, або (у разі ліквідації чи банкрутства) через своїх ліквідаторів або довірених осіб у справі про банкрутство. Такою обставиною також може бути ситуація, коли існує конфлікт інтересів між компанією / банком та довіреними особами / тимчасовою адміністрацією і сама компанія не може порушити судові провадження щодо стверджуваних порушень, а заявник володіє суттєвою часткою акцій, фактично здійснює частину своєї діяльності через компанію / банк і, отже, має пряму особисту зацікавленість у цьому. Разом з тим справа має бути такою, що її потенційний вплив міг мати серйозні наслідки для акціонерів, прямо чи опосередковано;
(2) коли компанія та її акціонери настільки ототожнені один з одним, що їх поділ був би штучним. Зокрема, коли немає ризику розбіжностей у думках між акціонерами або між акціонерами та радою директорів щодо реальності порушень прав, захищених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі ? Конвенція) та протоколами до неї, або стосовно найбільш прийнятного способу реагування на такі порушення. Відсутність конкуруючих інтересів, які могли б створити труднощі у визначенні того, хто має право порушувати судові провадження, є підставою для визнання особи потерпілою в розумінні Конвенції, оскільки це стосується оскаржуваних заходів, вжитих щодо її компанії. Як правило, такими є справи, що стосуються порушення прав акціонерів малих або сімейних компаній чи кооперативів, зокрема коли одноосібний власник компанії скаржиться на заходи, вжиті щодо його компанії, або коли всі акціонери звертаються як заявники, або коли один акціонер сімейної фірми подає заяву відповідно до Конвенції, тоді як решта акціонерів принаймні не заперечували проти цього.
37. Водночас ця постанова Великої Палати Верховного Суду не містить жодних висновків щодо неврахування другого винятку із загального правила - коли компанія та її акціонери настільки ототожнені один з одним, що їх поділ був би штучним, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду підлягають уточненню.
38. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду також зазначає, що іншим проблемним питанням у цій справі є те, чи породжують права й обов`язки обох сторін відповідного договору дії представника однієї зі сторін ? юридичної особи, який відповідне майно відчужив із перевищенням повноважень.
41. Тобто наразі існують два взаємовиключних підходи до тлумачення та застосування приписів статті 241 ЦК України.
42. З урахуванням викладеного Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вважає за необхідне:
43. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду вказує, що в цьому випадку підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є необхідність забезпечення найефективнішого застосування Конвенції, захисту цінностей та принципів, які Конвенція захищає та пропагує, - принципу верховенства права, принципу поваги до особистості, принципу розумного господарювання, застосовувати верховенство права над верховенством закону, особливо в тих випадках, коли право безумовно порушене, а закон прямо про це нічого не каже або взагалі коли закон суперечить праву.
Стислий зміст ухвали Великої Палати Верховного Суду
45. Велика Палата Верховного Суду мотивувала ухвалу так.
47. Крім того, не вбачається наявності глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці щодо врахування правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у вказаних вище справах.
51. Отже, допускається проникнення за «корпоративну завісу» та звернення учасників товариства з позовом в інтересах самого товариства, але за виняткових обставин.
Підстави та мотиви для викладення окремої думки
57. Відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
59. Суть спору полягає у можливості учасника товариства, який володіє часткою у статутному капіталі 100 %, звертатися до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, укладених директором товариства з перевищенням повноважень, - без його згоди як єдиного учасника.
63. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду також вказує на наявність винятків з указаного вище загального правила та аналізує світову практику щодо інституту «проникнення за корпоративну завісу».
64. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду наводить правову позицію Міжнародного суду справедливості ООН, яка була висловлена ним у рішенні у справі Barcelona Traction, Light and Power Company Limited від 05.02.1970.
65. У пункті 56 указаного вище рішення зазначено, що незалежність юридичної особи не можна вважати абсолютною. У цьому контексті «проникнення за корпоративну завісу» або «ігнорування статусу юридичної особи» визнається адекватним та справедливим у певних обставинах або для досягнення певної мети.
66. Велика Палата Верховного Суду при цьому зауважує, що, за змістом рішення ЄСПЛ у справі «Альберт та інші проти Угорщини» (Albert and Others v. Hungary від 07.07.2020, заява №5294/14), винятковими обставинами можуть бути, зокрема, запровадження відносно компанії зовнішнього нагляду або контролю у зв`язку з її фінансовими чи іншими труднощами, або якщо особа, до завдання якої відносився захист інтересів компанії, не була здатна або не хотіла звертатися до суду, або якщо виникли розбіжності між акціонерами та тимчасовим керуючим (наприклад, відсторонення від посади керуючого та призначення тимчасового керуючого).
67. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що допускається проникнення за «корпоративну завісу» та звернення учасників товариства з позовом в інтересах самого товариства, але за виняткових обставин.
68. Однак винятку, коли компанія та її акціонери настільки ототожнені одне з одним, що їх поділ був би штучним, Велика Палата Верховного Суду не врахувала. Більше того, Велика Палата Верховного Суду проігнорувала всі рішення ЄСПЛ, у яких відтворено вказаний вище виняток, або процитувала рішення вибірково, винісши поза межі свого аналізу ті їх частини, у яких йдеться про ототожнення компанії та акціонера (учасника).
69. Як наслідок, екстраполювання висновків ЄСПЛ, наведене Великою Палатою Верховного Суду, ґрунтується на вибірковому аналізі практики ЄСПЛ, який не є повним та об`єктивним.
70. Ураховуючи викладене, погоджуємось із доводами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що у вказаній постанові врахований тільки один виняток, що створює ризик унеможливлення ефективного доступу до правосуддя в подібних ситуаціях.
75. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 20.02.2025 як на підставу передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду покликався, зокрема, на частину четверту статті 302 ГПК України, яка визначає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
76. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду не наділений повноваженнями самостійно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, не передаючи таку справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
77. Отже, відповідно до частини четвертої статті 302 ГПК України, саме така ситуація - коли касаційний суд вважає за необхідне відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду - є самостійною та достатньою підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
78. Водночас положення чинного процесуального законодавства не наділяють Велику Палату Верховного Суду повноваженнями вирішувати питання про правильність або пріоритетність власних висновків у справах, які передано на її розгляд. Також процесуальне законодавство не передбачає повноважень Великої Палати Верховного Суду роз`яснювати власні рішення або визначати порядок їх застосування на стадії вирішення питання про прийняття справи до свого провадження. Ці питання можуть бути предметом аналізу лише під час розгляду справи по суті.
79. З огляду на викладене вважаємо обґрунтованими мотиви, наведені в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.02.2025, щодо наявності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Судді І. В. Ткач