ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/3296/24

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання - В.М. Просяник,

за участю представників сторін:

від позивача: К.Г. Величко

від відповідача: К.Ю. Пахомов, О.В. Сидоров

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»

на рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2025 (суддя Ю.М. Щавинська, м.Одеса, повне рішення складено 17.02.2025)

у справі №916/3296/24

за позовом: S.C. «ALIRMACON» S.R.L. (Комерційного товариства «ALIRMACON» TOB)

до відповідача: Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»

про стягнення 8832516,39 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог. Коротка історія справи

26.07.2024 S.C. «ALIRMACON» S.R.L. (Комерційне товариство «ALIRMACON» TOB) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», в якій просило стягнути з відповідача 8832516,39 грн, а саме: основний борг у сумі 6115391,42 грн, інфляційні втрати у сумі 2250877,53 грн, 3% річних у сумі 466247,44 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на порушення відповідачем обов`язку, передбаченого умовами пункту 6.6. договору купівлі-продажу державного майна №СР-655 від 06.10.2021, за яким у разі несплати ціни продажу майна протягом 30 календарних днів з дати підписання договору, цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за вимогою продавця, а та частина ціни продажу майна, яка була сплачена продавцю покупцем, підлягає поверненню покупцю протягом 5 робочих днів з дати розірвання цього договору. Відтак, сплачені позивачем грошові кошти, за його переконанням, мали бути йому повернені відповідачем згідно умов пункту 6.6. договору протягом 5 робочих днів з дати розірвання відповідачем договору, тобто з 08.11.2021.

19.09.2024 за вказаною позовною заявою Господарським судом Одеської області відкрито провадження у справі №916/3296/24, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, у поясненнях від 31.01.2025 позивач зазначив, що основний борг з урахуванням курсу на день зарахування складає 6059736,42грн, інфляційні втрати та 3% річних, нараховані за прострочення виконання відповідачем зобов`язання, станом на 29.01.2025 становлять 3094752,70 грн та 590201,73грн відповідно.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, що розірвання договору відбулося фактично не на підставі пункту 6.6. договору, а внаслідок його права на односторонню відмову від договору за пунктом 6.2. договору, оскільки позивач порушив умови пунктів 3.1., 4.2., 4.3., 4.4. та 4.5. договору, що є підставою для застосування штрафу у розмірі 50% ціни продажу майна, що становить 12805000 грн, з огляду на що відповідач утримав частину коштів вказаного штрафу із суми, перерахованої позивачем, в розмірі 6063169,92 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.02.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на користь S.C. «ALIRMACON» S.R.L. (Комерційне товариство «ALIRMACON» TOB) 5500000,00 грн авансового платежу. У задоволенні решти позову відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин відмови відповідача від договору в односторонньому порядку, зокрема, і внаслідок несплати покупцем ціни продажу майна (пункти 3.1., 6.5. договору), що має наслідком розірвання договору в односторонньому порядку з настанням відповідних наслідків, що, в свою чергу, свідчить про правомірність вимоги позивача щодо стягнення сплаченої суми авансу.

Разом з тим, досліджуючи доводи відповідача про застосування штрафу стосовно позивача та утримання відповідачем частини коштів вказаного штрафу із суми, перерахованої позивачем, місцевий господарський суд встановив, що позивач порушив умови пункту 4.3. договору, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно застосовано у такому випадку штраф у розмірі 50% ціни продажу майна та утримання перерахованої позивачем суми, при цьому, на переконання місцевого господарського суду, застосування у даному розмірі штрафу не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, у зв`язку з чим, враховуючи дискреційність наданих йому повноважень, судом зменшено розмір штрафу, з урахуванням чого стягнуто з відповідача суму 5500000,00 грн, як попередню оплату, оскільки зобов`язання з передачі майна у власність позивача не було виконано.

Щодо вимог позивача стосовно стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних суд зазначив, що відповідні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки періодом нарахування позивачем зазначено період з 08.11.2021 до 23.05.2024, водночас, до моменту прийняття рішення судом у відповідача не виникло обов`язку з повернення суми авансового платежу, а отже, й були відсутні підставі для нарахування штрафних санкцій у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2025 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та розглянув питання, яке не було предметом судового розгляду, а саме, розмір штрафних санкцій, які відповідач застосував до позивача за невиконання останнім умов договору купівлі - продажу державного майна №СР-655 від 06.10.2021, що призвело до неправомірного використання судом положень частини першої статті 233 Господарського кодексу України та дискреційних повноважень суду на зменшення штрафних санкцій.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга зареєстрована судом 06.03.2025 за вх.№1008/25.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2025 у справі №916/3296/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/3296/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

14.03.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» на рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2025 у справі №916/3296/24. Встановлено позивачу строк до 03.04.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 29.04.2025 о 10:00 год.

Позивач не реалізував своє процесуальне право щодо подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, що згідно із частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні 29.04.2025, яке за клопотанням представника скаржника проводилось в режимі відеоконференції, представники сторін надали усні пояснення, відповідно до яких представники скаржника підтримали доводи, що викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити. Представник позивача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

06.10.2021 між S.C. «ALIRMACON» S.R.L. (Комерційне товариство «ALIRMACON» TOB), як покупцем, та Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт», як продавцем, було укладено договір №СР-655 купівлі-продажу державного майна (далі - договір №СР-655): «ПЛАВДОК №4» разом з «Кільблок здвоєнний» у кількості 18 штук (а.с.11-17).

Відповідно до умов пункту 1.1. договору №СР-655 продавець зобов`язався передати у власність покупця державне майно: «ПЛАВДОК №4» разом з «Кильблок сдвоенний» у кількості 18 штук (надалі - майно), яке на час укладання цього договору було розташоване за адресою: Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт», м. Одеса, Митна площа, 1 (Плавпонтон причал 15з), а покупець зобов`язався оплатити та прийняти майно на умовах EXW, у відповідності до положень Міжнародних правил тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2020 року), з врахуванням умов даного договору.

Найменування, кількість та ціна майна, що поставляється згідно з даним договором, визначено у специфікації, яка є додатком №1 до вказаного договору та його невід`ємною частиною (пункт 1.2. договору №СР-655).

Відповідно до умов пункту 2.1. договору №СР-655 ціна продажу майна в національній валюті України становить 25160000 грн без ПДВ, згідно з підписаним та опублікованим в електронній торговій системі протоколом про результати електронного аукціону від 10.09.2021. Ціна продажу майна в іноземній валюті євро із розрахунку курсу гривні до євро, встановленого Національним банком України на дату підписання договору, становить 835464,68 євро. Офіційний курс гривні щодо іноземної валюти євро на дату підписання договору від 06.10.2021 становить 30,6536 грн.

Згідно з пунктом 3.1. договору №СР-655 (в редакції додаткової угоди №1 від 06.10.2021) покупець оплачує ціну продажу майна в національній валюті (UAH) або в іноземній валюті євро (EUR) шляхом здійснення прямого банківського переказу грошових коштів на рахунок продавця у безготівковій формі у вигляді авансового платежу за майно у розмірі 50% від зазначеної в пункті 2.1. договору ціни продажу майна на підставі виставленого продавцем рахунку протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання даного договору.

За умовами пункту 3.2. договору №СР-655 остаточні розрахунки за майно здійснюються протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати підписання цього договору, але не пізніше строку, визначеного в пункті 4.4. договору.

Датою здійснення платежів вважається дата надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця (пункт 3.3. договору №СР-655).

Порядок та умови передачі майна врегульовано у розділі 4 договору №СР-655.

Так, згідно із пунктом 4.1. договору №СР-655 майно передається покупцю вільним від фрахтування, вільним від вантажу, на плаву в стані «як є», тобто з природним зносом, без зобов`язань і гарантій продавця щодо технічного стану, комплектності майна і переданого разом з ним майна, інвентаря, обладнання, а також із зобов`язанням покупця прийняти майно в тому технічному стані і в тому місці, в якому воно знаходиться в момент передачі.

Маршрут виводу майна з акваторії Одеського порту з інформацією про спосіб буксирування майна, місце його кінцевої та проміжних дислокацій, з вказанням глибин та технічних характеристик погоджений сторонами (пункт 4.2 договору №СР-655).

Відповідно до пункту 4.3. договору №СР-655 покупець зобов`язаний у термін 15-ти робочих днів з моменту підписання договору розробити проект транспортування майна і погодити його з ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», а також надати погоджений проект продавцю.

Пунктом 4.4. договору №СР-655 визначено термін виводу майна з акваторії Одеського порту покупцем, а саме, у 10-денний термін після отримання листа-вимоги від продавця з урахуванням пункту 4.3. договору.

Пунктом 4.5. договору №СР-655 передбачено, що покупець зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту перерахування авансового платежу застрахувати майно. Договір страхування має покривати страхові ризики з відповідальності за зіткнення з іншими спорудами і витрати, пов`язані з таким зіткненням, відповідальність за пошкодження плавучих та нерухомих предметів, відповідальність за вилучення майна, що затонуло внаслідок аварії, витрати по усуненню наслідків пошкодження корпусу майна, необхідні витрати на рятування майна.

Право власності на майно переходить до покупця після сплати в повному обсязі ціни продажу майна (відповідно до пункту 3.1. та пункту 3.2. цього договору) за результатами електронного аукціону на умовах, визначених цим договором, та оформлюється шляхом підписання сторонами акту приймання - передачі майна (пункт 4.6. договору №СР-655).

Право власності на майно та ризик його втрати/знищення/пошкодження переходять від продавця до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі майна відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України (пункт 4.7. договору №СР-655).

Відповідальність сторін передбачена у розділі 6 договору №СР-655.

Пунктом 6.2. договору №СР-655 встановлено, що у разі порушення покупцем умов договору, викладених у пунктах 4.2., 4.3. та 4.4., відповідач має право стягнути з позивача штраф у розмірі 50% ціни продажу майна, шляхом утримання коштів з суми, перерахованої позивачем за майно, та має право відмовитись від договору в повному обсязі.

Згідно з пунктом 6.4. договору №СР-655 у випадку несвоєчасної оплати за майно по даному договору покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 6.5. договору №СР-655 у разі невиконання покупцем попередньої оплати за майно у вигляді авансового платежу згідно пункту 3.1. цього договору, у встановлений договором строк або не в повному обсязі, продавець має право зупинити виконання свого обов`язку та відмовитися від його виконання в повному обсязі.

Пунктом 6.6. договору №СР-655 передбачено, що у разі несплати ціни продажу майна протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати підписання договору, цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за вимогою продавця. Договір вважається розірваним з цієї підстави на п`ятий робочий день після надіслання продавцем покупцю повідомлення про розірвання цього договору. Повідомлення продавця про розірвання цього договору надсилається електронною поштою, а також поштовим відправленням з повідомленням про вручення і описом вкладення за місцезнаходженням покупця, зазначеним у розділі 14 цього договору. Дата розірвання цього договору на вимогу продавця встановлюється на підставі штемпеля поштового відділення продавця на поштовому відправленні продавця. У разі розірвання цього договору відповідно до цього пункту продавець повертає покупцю протягом 5 робочих днів з дати розірвання цього договору ту частину ціни продажу майна, яка була сплачена йому покупцем.

Ризик випадкової загибелі або випадкового псування майна несе покупець з моменту переходу до нього права власності на майно (пункт 9.1. договору №СР-655).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2021, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 12.1. договору №СР-655).

12.10.2021 сторонами укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору (а.с.18-19), якою змінено пункт 3.1. договору та викладено його в новій редакції, а також доповнено розділ 14 договору «Реквізити сторін» банківськими реквізитами продавця.

На виконання положень договору купівлі-продажу №СР-655, позивачем було сплачено відповідачу за період з 13.10.2021 до 01.11.2021 грошові кошти в розмірі 173000 євро та 786991,42 грн за майно, що придбавалося відповідно до умов вищенаведеного договору, що підтверджується платіжними дорученнями від 13.10.2021 на суму 58000 євро, від 18.10.2021 на суму 50000 євро, від 19.10.2021 на суму 20000 євро, від 21.10.2021 на суму 786991,42 грн, від 29.10.2021 на суму 25000 євро та від 01.11.2021 на суму 20000 євро (а.с.67-78), а також бухгалтерською довідкою від 30.01.2025 (а.с.173).

Поряд з цим, 06.10.2021 між сторонами було укладено договір компенсації витрат №СР-656 (далі - договір №СР-656) (а.с.39-45), згідно із пунктом 1.1. якого покупець, відповідно до умов цього договору, зобов`язується компенсувати продавцю витрати з підготовки Плавдоку №4 (інв. № 101327) до виводу (відходу) з акваторії Одеського порту (компенсація витрат) відповідно до первинних документів, що підтверджують факт понесення таких витрат.

Розмір компенсації витрат продавцю залежить від фактично понесених витрат продавцем та підтверджується первинними документами (відповідними рахунками та/або актами виконаних робіт/надання послуг) з врахуванням вартості надання послуг згідно діючих тарифів продавця та рівня накладних витрат (пункт 2.1. договору №СР-656).

Компенсація витрат здійснюється покупцем не пізніше 10 банківських днів з моменту виставлення належним чином оформленого рахунку продавцем на підставі первинних документів, що підтверджують факт понесення таких витрат, шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця (пункт 2.3. договору №СР-656).

Компенсація витрат здійснюється за період підготовки Плавдоку до виводу (відходу) з акваторії Одеського порту продавцем (пункт 2.7. договору №СР-656).

Покупець зобов`язаний сплачувати компенсацію витрат продавцю з підготовки Плавдоку до виводу (відходу) з акваторії Одеського порту в порядку, в строки, у розмірах та на умовах, передбачених цим договором (пункт 3.1.1. договору №СР-656).

Покупець має право здійснювати перевірку правильності нарахування продавцем розміру компенсації витрат (пункт 3.1.2. договору №СР-656).

Продавець має право: отримувати від покупця компенсацію витрат в порядку, в строки, у розмірах та на умовах, передбачених цим договором (пункт 3.2.1. договору №СР-656); виставляти покупцю належним чином оформлені рахунки та направляти ці рахунки електронною поштою на електронну адресу покупця (пункт 3.2.3. договору №СР-656).

Усі спори, що виникають під час виконання умов договору або у зв`язку з тлумаченням його положень, розв`язуються у порядку, передбаченому законодавством України. Усі спори, які можуть виникнути за цим договором або у зв`язку з ним, сторони будуть вирішувати шляхом переговорів. Якщо сторони не зможуть вирішити такі спори шляхом переговорів, то вони підлягають розгляду в господарському суді України, із застосуванням матеріального і процесуального права України (пункти 6.1. - 6.3. договору №СР-656).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2021, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 8.1. договору №СР-656).

Матеріали справи містять попередню відомість щодо вартості ремонту майна (а.с.46-47), загальну виконавчу відомість-кошторис вартості ремонту плавдоку №4 (а.с.49), за яким загальна вартість робіт становить 434400,29 грн (521280,35 грн з ПДВ), процентований акт до договору від 06.10.2021, у якому зазначено про виконання робіт у жовтні 2021 року на суму 521280,35 грн (а.с.50), зведену калькуляцію на суму 434400,29 грн (а.с.53), а також рахунки від 23.11.2021 на суму 521280,35 грн (а.с.48, 52).

Відповідачем було направлено на адресу позивача претензію від 18.05.2023 (а.с.195), у якій повідомив, що станом на 16.05.2023 рахунок від 23.11.2021 на суму 521280,35 грн не сплачено.

Також матеріалами справи підтверджується, що листом від 06.10.2021 (а.с.174) позивач повідомив, що плавдок №4 разом з кільблок у кількості 18 шт. буде буксируватися з акваторії порту трьома буксирами загальною потужністю не менш 5000 кінських сил у місце кінцевої дислокації порт м. Стамбул, з глибиною причального фронту 11 метрів.

Позивачем також надано суду лист від 07.10.2021 (а.с.54) щодо виконання відповідачем робіт за договором №СР-656 від 06.10.2021.

29.10.2021 відповідачем було направлено лист №41-16/1-463/1906 (а.с.108-112), який було отримано нарочно 29.10.2021 представником позивача, який діяв на підставі довіреності, - Ройтманом О.Б., у якому відповідач зазначив, що у зв`язку з фактом невиконання покупцем умов пунктів 3.1., 4.3., 4.5. договору №СР-655 та у разі невиконання пункту 6.6 договору до покупця будуть застосовані штрафні санкції відповідно до пункту 6.2. договору.

Листом від 08.11.2021 №41-15/1-479/1952 (а.с.113-117) відповідач зазначив, що позивачем не виконано положення пункту 4.5. договору, крім того, надано проект переходу до порту Констанца, що не відповідає погодженому попередньо сторонами, відповідно до пункту 4.2. договору, переходу до порту Стамбул, а також не погоджений з ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України».

Таким чином, у зв`язку із невиконанням покупцем умов пунктів 3.1., 4.2., 4.3., 4.4. та 4.5. договору №CP-655, а також порушенням статей 32, 37 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 №803, відповідач повідомив, що згідно із пунктом 6.2. вказаного договору вважає за необхідне застосовати до покупця штраф у розмірі 50% ціни продажу майна, що становить - 12805000,00 грн (25610000 грн х 50 % /100 %), а також повідомив про утримання частини коштів вказаного штрафу із суми, перерахованої позивачем у розмірі 6063169,92 грн.

У вказаному листі відповідач, керуючись умовами пунктів 6.2.,6.3.,6.4.,6.5. договору №CP-655, проінформував про призупинення виконання своїх обов`язків та відмову від договору №CP-655 в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.07.2024 у справі №916/3446/23 (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено частково та стягнуто з S.C. «ALIRMACON» S.R.L. на користь Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» 521280,35 грн основного боргу за договором №СР-656 та 7819,20 грн судового збору. У решті позову відмовлено.

У вказаному рішенні судом зазначено, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий договір підряду на ремонт Плавдоку з метою приведення його у стан, придатний для виходу в акваторії порту. Підприємством виконано належним чином взяті на себе обов`язки щодо підготовки Плавдоку до виводу (відходу) з акваторії Одеського порту, що підтверджується документами, дослідженими в описовій частині рішення. В свою чергу, Товариство у порушення приписів статей 525, 526, 610, 629, 837 Цивільного кодексу України, частин першої, сьомої статті 193 Господарського кодексу України та умов договору, не виконало зобов`язання щодо компенсації витрат Підприємства в сумі 521280,35 грн з ПДВ, не дивлячись на те, що строк виконання відповідного грошового зобов`язання згідно частини першої статті 530 Цивільного кодексу України та пункту 2.3. договору №СР-656 настав.

Судом також встановлено, що у матеріалах справи відсутні конкретні відомості про дату, коли Товариство одержало виставлений Підприємством рахунок на оплату, в тому числі тому, що: докази направлення рахунку електронною поштою позивачем не надано; рахунок названо додатком до супровідного листа від 24.11.2021 №80/916, проте перевірити факт їх одержання суд не спроможний з огляду на відсутність доказів вручення/невручення цієї кореспонденції; в матеріалах справи наявні докази направлення та невручення претензії від 18.05.2023 №20/632/192, однак рахунок на оплату разом з нею не направлявся.

Крім того, Підприємство у вказаній справі зауважило, що згідно з інформацією, наведеною начальником філії позивача (ВСП «Судноверф «Україна») в довідці від 19.04.2024 №80/113, кошторис від 18.11.2021 П-00000064 та виконавча відомість-кошторис складаються після фактично виконаних робіт. Замовлення №76611 виконувалося силами корпусної бригади у складі 4 робітників та бригади чорномалярів у складі 3 робітників. У період з 08.10.2021 по 18.11.2021 було 23 робочих зміни, тривалість робочого часу 8 годин (без обіду), а тому 7 робітників х 8 годин х 23 робочі зміни = 1288 нормо/годин у зазначений період. За змістом розшифровки трудомісткості за номенклатурами робіт, доданої до відповіді на відзив, обсяг виконаних робіт за замовленням №76611 складає 702,8 нормо/годин.

З урахуванням того, що суд, перевіряючи обставини, пов`язані з нарахуванням пені та 3% річних, має встановити правильність визначення позивачем початку періоду їх нарахування, того, що умови договору №СР-656 виконання зобов`язань Товариства по оплаті робіт ставлять в залежність від конкретної дати виставлення рахунку, яку з мотивів, названих вище, чітко встановити неможливо, у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та пені судом відмовлено.

Позиція суду апеляційної інстанції

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми авансу на підставі пункту 6.6. договору купівлі-продажу, який передбачає розірвання договору в разі несплати повної ціни майна протягом 30 днів та обов`язок продавця повернути покупцю сплачені кошти протягом 5 робочих днів з моменту розірвання договору.

Натомість відповідач, заперечуючи проти позову, зазначав, що розірвання договору відбулося фактично не на підставі пункту 6.6. договору, а внаслідок його права на односторонню відмову від договору за пунктом 6.2. договору, оскільки позивач порушив умови договору, що є підставою для застосування штрафу у розмірі 50% ціни продажу майна, що становить 12805000,00 грн, з огляду на що відповідач утримав частину коштів вказаного штрафу із суми, перерахованої позивачем, в розмірі 6063169,92 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення вартості авансового платежу, в оскаржуваному рішенні дійшов таких висновків:

-з огляду на наявність спору між сторонами, що пов`язаний з різним розумінням сторонами розділу 6 договору, який передбачає відповідальність сторін щодо співвідношення понять «одностороння відмова від договору» та «розірвання договору», існує необхідність у тлумаченні умов договору;

-конструкція «розірвання договору» охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору; поняття «одностороння відмова від договору» та «розірвання договору» співвідносяться між собою як частина та ціле;

-пунктами 6.2, 6.5, 6.6, 6.7. договору передбачена можливість розірвання договору; при цьому, пунктами 6.2, 6.5, 6.6. договору передбачено право розірвання договору в односторонньому порядку шляхом відмови продавця від договору;

-з наявного в матеріалах справи листування сторін вбачається, що продавець (відповідач), скориставшись відповідним правом, відмовився від договору №СР-655 купівлі-продажу, направивши покупцю (позивачу) лист від 08.11.2021 № 41-15/1-479/1952;

-односторонній правочин, вчинений відповідачем з метою розірвання договору №СР-655, позивачем не оскаржено, а позиції по справі, наведені сторонами, свідчать про те, що вони вважають угоду купівлі-продажу припиненою внаслідок розірвання договору;

-пункт 6.6. договору, яким передбачено повернення продавцем покупцю протягом 5 робочих днів з дати розірвання цього договору частини ціни продажу майна, яка була сплачена йому покупцем, має застосовуватися у разі розірвання договору в односторонньому порядку;

-отже, відповідач відмовився від договору в односторонньому порядку, зокрема, й внаслідок несплати покупцем ціни продажу майна (пункт 3.1., пункт 6.5. договору), а зворотні посилання відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи;

-виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17);

-відповідач посилався також на те, що ним було застосовано право на стягнення штрафу відповідно до пункту 6.2. договору внаслідок порушення позивачем пунктів 4.2., 4.3., 4.4. договору, у зв`язку з чим підстави для повернення передоплати відсутні;

-пунктом 4.2. договору купівлі-продажу визначено, що маршрут виводу майна з акваторії Одеського порту з інформацією про спосіб буксирування майна, місце його кінцевої та проміжних дислокацій, з вказанням глибин та технічних характеристик погоджений сторонами. Водночас, в обґрунтування того, що маршрут погоджений сторонами, відповідач посилається виключно на лист позивача від 06.10.2021 (а.с.174), що не дозволяє зробити висновок про погодження маршруту обома сторонами. При цьому, вказаним пунктом договору взагалі не передбачено жодних прав та обов`язків сторін, що унеможливлює висновок про його порушення;

-пунктом 4.4. договору визначений термін виводу майна з акваторії Одеського порту покупцем - у 10-денний термін після отримання листа-вимоги від продавця з урахуванням пункту 4.3. договору. Як було встановлено судом під час розгляду справи, продавцем/відповідачем лист-вимога щодо виводу майна з акваторії Одеського порту покупцю/позивачу не направлялася;

-враховуючи проведення робіт з ремонту Плавдоку у період з 08.10.2021 до 18.11.2021, що встановлено у рішенні Господарського суду Одеської області від 26.07.2024 у справі №916/3446/23, а також того, що договір було розірвано до закінчення виконання робіт з ремонту Плавдоку (08.11.2021), на момент відмови від договору майно не було приведено в стан, придатний для виходу в акваторії порту, а тому й покупець (позивач) фактично був позбавлений можливості вивезти майно з акваторії Одеського порту;

-за таких обставин, фактично штраф міг бути застосований виключно за порушення позивачем (покупцем) пункту 4.3. договору;

-відповідно до пункту 4.3. договору покупець зобов`язаний у термін 15-ти робочих днів з моменту підписання договору розробити проект транспортування майна і погодити його з ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», а також надати погоджений проект продавцю. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, матеріали справи не містять доказів стосовно того, позивач у термін 15-ти робочих днів з моменту підписання договору розробив проект транспортування майна з погодженням ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», а також надав погоджений проект продавцю;

-відтак, є правомірним застосування штрафу відповідачем за порушення позивачем умов пункту 4.3. договору;

-при цьому суд погодився з розрахунками відповідача, який визначав еквівалент валютної суми на день зарахування проведених позивачем платежів, про що надав бухгалтерську довідку від 30.01.2025, відповідно до якої сума зарахованих платежів становить 6063169,92 грн (а.с.173).

Наведені висновки місцевого господарського суду жодною зі сторін не оскаржуються.

Водночас місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, зменшив розмір застосованого відповідачем штрафу, виходячи із обставин спірних правовідносин та поведінки сторін, а також загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням чого стягнув з відповідача 5500000,00 грн в якості попередньої оплати, оскільки зобов`язання з передачі майна у власність позивача не було виконано.

Доводи апеляційної скарги зводяться до неправильного застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції вийшов з межі заявлених позовних вимог та розглянув питання, яке не було предметом судового розгляду, а саме, розмір штрафних санкцій, які відповідач застосував до позивача за невиконання останнім умов договору купівлі -продажу державного майна №СР-655 від 06.10.2021, що, за доводами апелянта, призвело до неправомірного використання судом положень частини першої статті 233 Господарського кодексу України та дискреційних повноважень суду щодо зменшення розміру штрафу.

Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги, Південно-західний апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення в частині зменшення судом першої інстанції розміру штрафу, та чи вийшов при цьому суд за межі позовних вимог.

Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).

Диспозитивність полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 14 Господарського процесуального кодексу України).

Частини перша, третя статті 236 Господарського процесуального кодексу України визначають, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частини друга, п`ята статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною першою статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог (частина друга статті 237 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд у постанові від 01.02.2023 у справі №914/3203/21 зазначив, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, у тому числі, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

За змістом частин першої та третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Визначаючи предмет та підстави позову у даній справі, позивач посилався на порушення відповідачем обов`язку, передбаченого умовами пункту 6.6. договору купівлі-продажу державного майна №СР-655 від 06.10.2021, який передбачає розірвання договору в разі несплати повної ціни майна протягом 30 днів та обов`язок продавця повернути покупцю сплачені ним авансові платежі у розмірі 6059736,42 грн протягом 5 робочих днів з моменту розірвання, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача суму авансу.

У свою чергу, відповідач у відзиві на позов посилався на те, що позивач порушив умови договору, що є підставою для застосування штрафу у розмірі 50% ціни продажу майна, який становить 12805000,00 грн, з огляду на що відповідач утримав частину коштів вказаного штрафу із суми, перерахованої позивачем, в розмірі 6063169,92 грн.

Отже, з викладеного вбачається, що в контексті наведених аргументів відповідача встановлення обставин щодо правомірності застосування відповідачем штрафу та його розміру було безпосереднім предметом розгляду справи задля встановлення наявності підстав для утримання відповідачем частини коштів вказаного штрафу із суми, перерахованої позивачем в якості авансу.

Принцип змагальності сторін полягає, зокрема, у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина третя статті 13 Господарського процесуального кодексу України). Подібні положення містяться у частині першій статті 74 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої, другої статті 210 Господарського процесуального кодексу України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Згідно з пунктами 1-5 частини четвертої статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначаються перелік обставин, які є предметом доказування у справі; перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Таким чином, процесуальне законодавство визначає чіткі стандарти мотивування судових рішень.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01.07.2003 (заява №37801/97) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У рішеннях ЄСПЛ «Вєрєнцов проти України» 11.04.2013 (заява №20372/11), «Проніна проти України» від 18.07.2006 (заява №63566/00), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 (заява №42310/04) ЄСПЛ наголосив, що принцип справедливості, закріплений у пункті 1 статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретні, доречні та важливі доводи, наведені заявником.

Керуючись, зокрема, принципами змагальності та диспозитивності, відповідач визначив стратегію свого захисту, зміст своїх заперечень, надав відповідні докази на їх підтвердження, а суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених сторонами вимог, заперечень та наданих ними доказів.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд доходить висновку про необґрунтованість доводів скаржника щодо виходу місцевим господарським судом за межі позовних вимог.

Водночас суд першої інстанції, здійснюючи розгляд цієї справи, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій. З таким висновком суду не погоджується апелянт, вважаючи, що суд без жодних на те підстав застосував положення частини першої статті 233 Господарського процесуального кодексу України та неправомірно скористався дискреційними повноваженнями суду.

Колегія суддів зазначає, що правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною другою статті 233 цього Кодексу, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України також унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

У цьому висновку суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

Поряд з цим у вирішенні судом про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.

У цьому висновку суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 22.05.2019 у справі №910/11733/18.

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Водночас закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

У зв`язку з цим апеляційний суд зазначає про таке.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

У пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі.

Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

З огляду на викладене, беручи до уваги:

-наявне між сторонами листування, у ході якого листом від 08.11.2021 №41-15/1-479/1952 (а.с.113-117) відповідач зазначив, що позивачем надано проект переходу до порту Констанца, натомість останній не був узгоджений з ДП «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України;

-проведення робіт з ремонту Плавдоку у період з 08.10.2021 до 18.11.2021, що встановлено у рішенні Господарського суду Одеської області від 26.07.2024 у справі №916/3446/23, а також того, що договір було розірвано до закінчення виконання робіт з ремонту Плавдоку (08.11.2021), на момент відмови від договору майно не було приведено в стан, придатний для виходу в акваторії порту, а тому й покупець (позивач) фактично був позбавлений можливості вивезти майно з акваторії Одеського порту;

-відповідачем не надано суду жодних доказів та не доведено обставину понесення ним збитків внаслідок порушення позивачем пункту 4.3. договору;

-фактично приведення майна, що є предметом договору купівлі-продажу, у придатний для використання стан за рахунок позивача;

-залишення майна, що є предметом договору купівлі-продажу, у власності відповідача,

з метою забезпечення балансу інтересів сторін, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності зменшення розміру штрафу.

Верховний Суд у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказав, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Визначення розміру, на який зменшуються нараховані штрафні санкції, є суб`єктивним правом суду, і в даному випадку ним було дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін та враховані обставини справи.

Висновки суду апеляційної інстанції

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції. Твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2025 у справі №916/3296/24 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повну постанову складено 13.05.2025 (у зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії С.В. Таран з 05.05.2025 по 09.05.2025 у відпустці та перебуванням судді-учасника колегії К.В. Богатиря з 02.05.2025 по 12.05.2025 у відрядженні).

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран