РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.05.2025Справа № 910/2476/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (03117, місто Київ, проспект Берестейський, будинок 65; ідентифікаційний код 30115243)

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 40; ідентифікаційний код 20782312)

про стягнення 6 044,19 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі-відповідач) про стягнення 6 044,19 грн, з яких 4 934,29 грн - заборгованість з відшкодування матеріальної шкоди, 71,65 - 3 % річних, 641,26 грн - пені, 396,99 грн - інфляційного збільшення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно пошкодження транспортному засобу, який є предметом договору добровільного страхування, укладеного між позивачем і страхувальником, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 4 934,29 грн - заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, 71,65 - 3 % річних, 641,26 грн - пені, 396,99 грн - інфляційного збільшення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику сторін), встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, позивачу для подачі відповіді на відзив.

21.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позову, в якому останній повідомив суд про відшкодування страхового відшкодування в розмірі 4 934,29 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №00137837 від 13.03.2025, та вважає вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні докази направлення вимоги про страхове відшкодування саме рекомендованим листом.

26.03.2025 через систему Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про збільшення або зменшення/ збільшення розміру позовних вимог, в якій останній не погодився із доводами відповідача у зв`язку із тим, що між АТ «СГ «ТАС» (приватним) та ПРАТ СК «ПЗУ Україна» укладено договір про порядок взаємного врегулювання вимог, в якому чітко прописано, що: - відповідно до п. 3.1. сторони дійшли згоди, що при поданні документів по страховій справі, сторона що їх отримала, не буде ставити під сумнів, зменшуючи їх суму (здійснюючи виплату в не повному обсязі); на переконання позивача, відповідач отримавши претензію, у ПРАТ СК «ПЗУ Україна» було достатньо часу, щоб здійснити повну і справедливу оплату по справі, або направити запит, якщо йому було не достатньо наданих матеріалів по справі, але відповідач не скористався таким правом, що змусило Позивача насамперед звернутися із позовом до суду; представник позивача вказав, що відповідно до законодавства у відповідача було 90 днів для відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку із порушенням вказаного строку, враховуючи ст. 36.5 ЗУ «Про ОСЦПВ» та ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача штрафних санкцій.

25.04.2025 від МТСБУ надійшла відповідь на запит суду.

30.04.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли письмові пояснення, в який останній просив суд розцінювати заяву від 26.03.2025, як відповідь на відзив, оскільки представником позивача неправильно обрано шаблон документа у системі «Електронний суд».

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем, як страховиком та гр. ІП Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед, як страхувальником, укладено договір добровільного страхування наземного транспорту від 15.06.2023 № FA 286304 (далі - Договір добровільного страхування).

Відповідно до предмету Договору добровільного страхування, позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, які пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме " SEAT Ibiza з д.н.з. НОМЕР_1 .

26.04.2024 року о 17 год. 45 хв. водій ОСОБА_1 у порушення п.13.1 Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом «Volkswagen Transporter» зд.н.з. НОМЕР_2 в м. Одеса по вулиці Ч.Козацтва, 20, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем SEAT Ibiza з д.н.з. НОМЕР_1 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Крім того, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter» зд.н.з. НОМЕР_2 була забезпечена полісом ЕР219466313 страховиком згідно якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна».

Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 27.05.2024 у справі № 523/7530/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.

26.04.20274 водій пошкодженого транспортного засобу SEAT Ibiza з д.н.з. НОМЕР_1 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування.

02.05.2024 позивачем було складено страховий акт №10832/01/2024, в якому була зазначена сума страхового відшкодування на підставі рахунку-фактури № ИС-00000269 від 30.04.2024 та розрахунку суми страхового відшкодування у розмірі 9 899,70 грн.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування власнику автомобіля SEAT Ibiza з д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 9 899,70 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №409703 від 03.05.2024.

Як зазначав позивач, 30.05.2024 останній направив відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування вих. №02500/9224 від 29.05.2024, в якій просив відповідача здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 9 899,70 грн. На підтвердження направлення позивач долучив копію списку « 30.05.2024» згрупованих відправлень Укрпошта Стандарт та фіскального чеку.

19.06.2024 на рахунок позивача надійшли кошти від відповідача в розмірі 2 365,41 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №00120177.

Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" у позовній заяві зазначає, що враховуючи межі ліміту полісу відповідач мав сплатити 7299,70 грн (9899,70 - 2600 (франшиза), однак останній виплатив суму в меншому розмірі - 2 365,41 грн.

У зв`язку з вищезазначеним, позивач просить стягнути з відповідача, як страховика особи, відповідальної за завдання матеріального збитку власнику транспортного засобу SEAT Ibiza д.н.з. НОМЕР_1 суму страхового відшкодування в межах ліміту полісу ЕР219466313 у розмірі 2 365,41 грн.

Оскільки відповідач вчасно не сплатив страхове відшкодування на рахунок позивача в повному обсязі, це свідчить про прострочення виконання грошового зобов`язання з боку відповідача, тому позивач, вважає належним та просить суд стягнути додатково з відповідача 71,65 - 3 % річних, 641,26 грн - пені, 396,99 грн - інфляційного збільшення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 Цивільного кодексу України).

Страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки (стаття 108 Закону України «Про страхування»).

Згідно зі статті 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України «Про страхування» (закон №85/96-ВР, який втратив чинність 01.01.2024) до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006-15-ц).

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого (пункт 71 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.10.2020 у справі № 910/18279/19).

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдання матеріального збитку власнику транспортного засобу «SEAT Ibiza д.н.з. НОМЕР_1 .

Однак, у разі якщо її цивільно-правова відповідальність перед третіми особами застрахована у певного страховика, то останній стає відповідальною особою, адже, внаслідок укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик в межах страхової суми несе відповідальність за шкоду, завдану застрахованою ним особою.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_2 , на момент вказаної ДТП була застрахована у відповідача згідно з полісом ЕР219466313, який діяв на 26.04.2024.

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 160 000,00 грн з франшизою у розмірі 2 600, 00 грн, згідно з інформацією Моторно транспортного страхового бюро з Єдиної централізованої бази даних.

Таким чином, відповідач взяв на себе обов`язок відшкодувати шкоду заподіяну третім особам під час ДТП, яке сталася за участю забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_2 в межах лімітів відповідальності передбачених полісом.

Матеріалами справи підтверджено вину водія транспортного засобу «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , у вчиненні ДТП, яка відбулася 26.04.2024.

02.05.2024 позивачем було складено страховий акт №10832/01/2024, в якому була зазначена сума страхового відшкодування на підставі рахунку-фактури № ИС-00000269 від 30.04.2024 та розрахунку суми страхового відшкодування у розмірі 9 899,70 грн.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування власнику автомобіля SEAT Ibiza з д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 9 899,70 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №409703 від 03.05.2024.

З урахуванням вимог статті 29, пункту 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025), статті 102 Закону України «Про страхування» (№1909-ІХ введений в дію 01.01.2024), суд дійшов висновку, що страховий акт № 10832/01/2024 від 02.05.2024, платіжна інструкція №409703 від 03.05.2024, копії яких наявні в матеріалах справи, є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які (витрати) виникли внаслідок ДТП.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що шкода завдана при ДТП транспортному засобу SEAT Ibiza д.н.з. НОМЕР_1 належним чином доведена.

За таких обставин, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП була забезпечена у відповідача та вина водія «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_2 встановлена постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 27.05.2024 у справі № 523/7530/24, позивач на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 108 Закону України «Про страхування» звернувся до відповідача заяву на виплату страхового відшкодування вих. №02500/9224 від 29.05.2024. На підтвердження направлення позивач долучив копію списку «30.05.2024» згрупованих відправлень Укрпошта Стандарт та фіскального чеку.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 стаття 1166 Цивільного кодексу України).

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 1-2 стаття 1187 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (пункт 1, 3 частина 1 стаття 1188 Цивільного кодексу України).

Відповідач в свою чергу здійснив часткову оплату страхового відшкодування у розмірі 2 365,41 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №00120177 від 19.06.2024.

Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" у позовній заяві зазначає, що враховуючи межі ліміту полісу відповідач мав сплатити 7299,70 грн (9899,70 - 2600 (франшиза), однак останній виплатив суму в меншому розмірі - 2 365,41 грн.

Під час розгляду даної справи до суду надані докази про перерахування відповідачем коштів у розмірі 4 934,29 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 00137837 від 13.03.2025, та не спростовано позивачем.

Так, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Отже, беручи до уваги подані відповідачем докази сплати грошових коштів у розмірі 4 934,29 грн, враховуючи при цьому, що зазначені кошти були перераховані ним вже після звернення позивача з даним позовом до суду, суд дійшов висновку про відсутність предмета спору у даній справі в частині стягнення 4 934,29 грн боргу, у зв`язку з чим в цій частині провадження у справі № 910/2476/25 підлягає закриттю на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 641,26 грн, 3 % річних у розмірі 71,65грн, інфляційне збільшення у розмірі 396,99 грн за період з 05.09.2024 - 28.02.2025.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 612 Цивільного кодексу України).

У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (стаття 992 Цивільного кодексу України).

У разі нездійснення страховиком страхової виплати відповідно до умов договору страхування або законодавства страховик зобов`язаний сплатити неустойку (штраф, пеню) в розмірі, встановленому договором страхування або законом (частина 7 стаття 102 Закону України «Про страхування»).

Неустойка, згідно статті 546 Цивільного кодексу України є одним з видів забезпечення виконання зобов`язання.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 стаття 548 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 стаття 549 Цивільного кодексу України).

Із наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на договірну і законодавчо встановлену. Тобто, необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується та її розмір

За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня (пункт 36.5. стаття 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).

Відтак, суд правомірно заявляє до відповідача вимогу щодо стягнення неустойки у формі пені, оскільки остання щодо спірних правовідносин встановлена Законом.

Пунктом 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) внормовано, що страховик) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

(1) у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

(2) у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

30.05.2024 останній направив відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування вих. №02500/9224 від 29.05.2024, в якій просив відповідача здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 9 899,70 грн. На підтвердження направлення позивач долучив копію списку « 30.05.2024» згрупованих відправлень Укрпошта Стандарт та фіскального чеку.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Нормативів та нормативних строків пересилання поштової кореспонденції, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958 з подальшими змінами, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) становить: у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3.

- де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання;

- 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

Таким чином, вважається, що відповідач отримав заяву № 02500/9224 від 29.05.2024 від позивача 05.06.2024, у зв`язку із цим суд відхиляє доводи відповідача про відсутність доказів направлення вимоги саме рекомендованим листом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 стаття 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Перевіривши розрахунок позивача, суд здійснив власний розрахунок пені, 3 % річних та інфляційного збільшення, оскільки представником позивача неправильно вказано дату початку прострочення, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 634,25 грн - пені, 3 % річних - 70,84 грн, інфляційне збільшення - 439,64 грн.

Основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).

Суд зазначає, що статтею 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 вказаного кодексу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 1-4 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частина 1 ст. 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Судовий збір відповідно до ст.129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо судового збору в частині позовних вимог про стягнення 4934,29 грн, в якій судом закрито провадження у справі, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи наведене, суд роз`яснює позивачу, що сплачена ним сума судового збору за позовні вимоги, провадження за якими закрито, може бути повернута йому з Державного бюджету України за його клопотанням на підставі ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ПЗУ Україна» на користь Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» основної суми боргу в розмірі 4 934,29 грн.

2. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Страхова компанія «ПЗУ Україна» (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (, адреса: 03117, м. Київ, просп. Берестейський, 65) 634 грн. (шістсот тридцять чотири) 25 коп - пені, 3 % річних - 70 грн. (сімдесят) 84 коп., інфляційне збільшення - 439 грн. (чотириста тридцять дев`ять) 64 коп. та витрати по сплаті судового збору - 573 грн. (п`ятсот сімдесят три) 48 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано: 09.05.2025

Суддя М.Є.Літвінова