ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 907/1053/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Багай Н. О., Случ О. В.,

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,

та представників:

прокурора - Шапка І. М.,

позивача - не з`явився,

відповідача-1 - не з`явився,

відповідача-2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2025

та рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.05.2024

у справі № 907/1053/23

за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоклуб Сільверленд",

Ужгородської районної державної адміністрації,

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та зобов`язання повернути земельні ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Ужгородської окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району (далі - Сільська рада; позивач) звернувся до господарського суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоклуб Сільверленд" (далі - ТОВ "Екоклуб Сільверленд"; відповідач-1), Ужгородської районної державної адміністрації, у якій просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Перечинської районної державної адміністрації від 01.08.2018 № 236 "Про передачу нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) в оренду ТОВ "Екоклуб Сільверленд" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області";

- визнати недійсним договір оренди невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв), укладений 02.08.2018 між Перечинською районною державною адміністрацією і ТОВ "Екоклуб Сільверленд";

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ТОВ "Екоклуб Сільверленд" на земельну ділянку площею 17,95 га;

- зобов`язати ТОВ "Екоклуб Сільверленд" повернути земельні ділянки невитребуваних (нерозподілених) паїв орієнтовною загальною площею 17,95 га ріллі, вартістю 493 990,82 грн, розміщених в контурах 264, 265, 375, 258, 259, 255, 252, 316, 252, 267, 246, 263, 265а, 339, 270, розташованих за межами населеного пункту на території колишньої Порошківської сільської ради Перечинського району у комунальну власність об`єднаної територіальної громади в особі Сільської ради.

На обґрунтування позову прокурор посилався на те, що надання відповідачу -1 в оренду невитребуваних (нерозподілених) паїв загальною площею 17,95 га ріллі, розміщених в контурах 264, 265, 375, 258, 259, 255, 252, 316, 252, 267, 246, 263, 265а, 339, 270 за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району, відбулося за відсутності розробленого і затвердженого проєкту землеустрою щодо цих земельних ділянок, за відсутності їх кадастрового номеру. Стверджує, що договір було укладено з порушенням вимог законодавства, зокрема, Закону України "Про оцінку земель".

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 09.05.2024 (суддя - Лучко Р.М.), залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 (головуючий суддя - Желік М.Б., судді - Зварич О.В., Панова І.Ю.), у задоволенні позову відмовлено.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.07.2018 ТОВ "Екоклуб Сільверленд" звернулося до Перечинської районної державної адміністрації (далі - Перечинська РДА) із заявою № 1, в якій просило розглянути питання щодо передачі в оренду невитребуваних земельних часток (паїв) площею 17,95 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Порошківської сільської ради за межами населених пунктів, терміном на 49 років, до моменту оформлення їх власниками (спадкоємцями) прав на земельні ділянки.

До цієї заяви долучило листа від 25.07.2018 № 02-26/54 Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, за змістом якого відповідний орган місцевого самоврядування не заперечував щодо надання відповідачу- 1 в оренду невитребуваних земельних часток (паїв) площею 17,95 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також графічні матеріали - викопіювання з плану землекористування, кадастрові плани земельних ділянок № 1 (контур 270, площею 1,5 га), № 10 (контур 339, площею 0,75 га), № 9 (контури 263, 265а, площею 2,0 га), № 2 (контур 246, площею 0,4 га), № 3 (контур 267, площею 0,55 га), № 5 (контур 316, площею 0,25 га), № 4 (контур 252, площею 2,0 га), № 6 (контур 252, площею 2,5 га), № 7 (контур 255, площею 1,0 га), № 8 (контури 258, 259, площею 2,0 га), № 11 (контури 264, 265, 375, площею 5,0 га).

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області) від 30.07.2018 № 4-7-0.24-71/109-18 підтверджується розташування земельних ділянок в контурах 264, 265, 375, 258, 259, 255, 252, 316, 252, 267, 246, 263, 265а, 339, 270 площею 17,95 га за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, які відповідно до Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в КСГП "Порошківське" відносяться до земель розпаювання та відповідно до форми 6-зем є невитребуваними (нерозподіленими) паями станом на 01.01.2016.

Розпорядженням голови Перечинської РДА від 01.08.2018 № 236 "Про передачу нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) в оренду ТОВ "Екоклуб Сільверленд" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області" надано в оренду ТОВ "Екоклуб Сільверленд" нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) єдиним масивом загальною площею 17,95 га зі складу земель сільськогосподарського призначення на строк до моменту державної реєстрації земельних ділянок власниками сертифікатів на земельні частки (паї), але не більше як на 49 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в контурах 264, 265, 375, 258, 259, 255, 252, 316, 252, 267, 246, 263, 265а, 339, 270 за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області (далі - розпорядження від 01.08.2018 № 236; оскаржуване розпорядження).

Пунктом 2 розпорядження від 01.08.2018 № 236 встановлено річний розмір орендної плати за 1,0 га нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) на зазначений термін в розмірі 1% від визначеної відповідно до законодавства середньої вартості 1 гектара ріллі по Закарпатській області.

На підставі розпорядження від 01.08.2018 № 236, 02.02.2018 між Перечинською РДА (oрендодавець) і ТОВ "Екоклуб Сільверленд" (oрендар) було укладено договір оренди невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв (далі - договір; оспорюваний договір), за умовами якого орендодавець зобов`язувався передати, а орендар - прийняти в оренду невитребувані (нерозподілені) земельні частки (паї) площею 17,95 га вартістю 493 990,82 грн, розміщені в контурах 264, 265, 375, 258, 259, 255, 252, 316, 252, 267, 246, 263, 265а, 339, 270 за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, виділені в натурі окремими масивами.

Відповідно до п. 1.3 договору об`єкт оренди передається в оренду для сільськогосподарських потреб - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 1% від середньої вартості одного гектара ріллі в Закарпатській області за один гектар об`єкта оренди на рік на період до 31.12.2023. 3 01.01.2024 сторони домовилися про перегляд розміру орендної плати (п. п. 2.1, 2.2 договору).

Згідно з п. 2.5 договору орендна плата за землю, визначена у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками до місцевого бюджету за місцезнаходженням об`єкта оренди за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом п`яти календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

За змістом п. 3.1 договору його укладено терміном на 49 років від дати проведення його реєстрації або до моменту отримання власниками паїв документів, які підтверджують права власності на земельну ділянку.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що він припиняє чинність до закінчення строку вказаного у п. 3.1 договору у разі, зокрема, витребування усіх невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв), які входять до об`єкта оренди. У разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) вказана земельна частка (пай) виключається з об`єкта оренди про що сторонами складається додаткова угода.

Відповідно до п. 6.3 договору його невід`ємними частинами є акт приймання-передачі об`єкта оренди та кадастровий план із зазначенням чітких промірів і площі.

За актом приймання-передачі від 02.08.2018 орендодавець передав, а орендар - прийняв в оренду земельні частки (паї), розташовані в натурі окремими масивами в контурах 264, 265, 375, 258, 259, 255, 252, 316, 252, 267, 246, 263, 265а, 339, 270 за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

Право оренди ТОВ "Екоклуб Сільверленд" на невитребувані (нерозподілені) земельні частки (паї) площею 17,95 га було зареєстровано державним реєстратором Перечинської РДА 02.08.2018 (індексний номер про державну реєстрацію 42423808 від 07.08.2018).

Розпорядженням Закарпатської обласної державної адміністрації від 15.03.2021 № 189 затверджено передавальний акт Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області до правонаступника Ужгородської районної державної адміністрації (а. с. 86, т. 1).

У період з 25.02.2020 по 06.03.2020 ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області проведено плановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання ТОВ "Екоклуб Сільверленд" вимог законодавства у сфері використання та охорони земель, за результатами чого 06.03.2020 складено акт № 16910056АП/02/01/-20, у якому зафіксовано, що оспорюваний договір укладено з порушенням ст. ст. 79-1, 125, 210, п. а) ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. 15 Закону України "Про оренду землі", п. 2 ст. 20 Закону України "Про державний земельний кадастр".

ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області надіслало на адресу Ужгородської окружної прокуратури акт перевірки, припис про усунення порушень від 06.03.2020 № 169/0048ПР/03/011-20. Крім того, на запит прокурора від 11.07.2023 № 07.53-104-5468 вих-23, ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області надало інформацію про вартість 1,0 га ріллі по Закарпатській області станом на 01.01.2023, який становив 27 268,00 грн.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором, Сільській раді було надіслано листа від 24.03.2023 щодо вжиття/невжиття нею, як правонаступником Порошківської сільської ради, заходів щодо усунення порушень вимог земельного законодавства у спірних правовідносинах.

У відповідь на лист, вказаний орган місцевого самоврядування надіслав на адресу ТОВ "Екоклуб Сільверленд" листа від 28.04.2023 № 224/03-10 із пропозицією привести договір у відповідність до вимог законодавства та з інформацією про наявність у Товариства податкового боргу в сумі 3 914,92 грн, про що Сільська рада також поінформовала прокурора.

З огляду на невжиття органом місцевого самоврядування дій щодо визнання недійсними розпорядження від 01.08.2018 № 236, оспорюваного договору, скасування державної реєстрації права оренди ТОВ "Екоклуб Сільверленд" та повернення невитребуваних (нерозподілених) земельних часток (паїв) площею 17,95 га, прокурор, на виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", надіслав Сільській раді повідомлення від 07.11.2023 та згодом звернувся із позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нерозподілені частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Суд дійшов висновку, що Сільська рада не є власником спірних земельних часток (паїв), що прокурором не доведено порушення її прав та інтересів розпорядженням від 01.08.2018 № 236, оспорюваним договором і не обґрунтовано яким чином задоволення цих позовних вимог поновить неіснуюче право власності або припинить дії, які порушують це право.

Апеляційний господарський суд погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цього позову. При цьому, зазначив, що у позовній вимозі про визнання незаконним і скасування розпорядження від 01.08.2018 № 236 необхідно відмовити з огляду на обрання прокурором неефективного способу захисту прав, що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.02.2025 у справі № 917/781/20.

Не погоджуючись із ухваленими у справі судовими рішеннями, заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставах п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України), а саме вказує на:

- ухвалення оскаржуваних судових рішень без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування ст. ст. 15, 16 ЦК України, норм Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", викладених у постанові від 20.12.2022 у справі № 924/250/19. Посилається також на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10.09.2018 у справі № 920/739/17;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, ст. ст. 79-1, 125, 210 ЗК України, ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст. 30 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 2 ст. 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", постанови Кабінету Міністрів України 03.03.2004 № 220 "Про затвердження Типового договору оренди".

На обґрунтування доводів касаційної скарги прокурор також зазначає таке: у порушення ст. 2 ГПК України судами попередніх інстанцій не забезпечено ефективного захисту порушених прав і законних інтересів держави; суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про недоведеність обставин порушення вимог земельного та бюджетного законодавства при відведенні спірних земельних ділянок у користування ТОВ "Екоклуб Сільверленд"; як в тексті договору оренди землі, так і в додатках відсутня інформація про кадастрові номери земельних ділянок, які передавались у користування ТОВ "Екоклуб Сільверленд"; ці землі не були сформовані у встановленому законом порядку, інформація про них до Державного земельного кадастру не внесена, проєкт землеустрою щодо відведення земель у користування Товариству не погоджувався у встановленому порядку.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора з підстав, передбачених п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 02.05.2025.

У зв`язку із відпусткою судді Мачульського Г.М., за розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 05.05.2025 № 32.2-01/750 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 907/1053/23. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 касаційну скаргу прокурора на вказані судові рішення передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил С. К. - головуючий (доповідач), Багай Н. О., Случ О. В.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження, порушеного на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на п. 3 ч. 1 ст. 287 ГПК України.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним і скасування оскаржуваного розпорядження, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За нормами ст. 17 ЗК України, ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) місцева державна адміністрація наділена повноваженнями, серед іншого, на розпорядження землями державної власності відповідно до закону та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

Водночас, ст. 152 ЗК України серед способів захисту прав суб`єктів земельних правовідносин на землю передбачено визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Верховний Суд у постанові від 19.02.2025 у справі № 917/781/20 виснував, що підставою для визнання такого акта недійсним є прийняття його з порушенням чинного законодавства або визначеній законом компетенції цього органу та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому, суд врахував, що завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільно-правові засоби такого захисту.

У постанові від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Здійснивши аналіз наведених вище норм матеріального права, Верховний Суд у постанові від 07.05.2024 у справі № 917/1994/20, при вирішенні спору, серед іншого, про визнання незаконним і скасування розпорядження РДА, дійшов висновку про те, що оскаржуване розпорядження РДА є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання та, що скасування такого акта не породжує правових наслідків для власника. Обраний прокурором спосіб захисту порушеного права (про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Великобагачанської районної державної адміністрації "Про передачу в оренду земельних ділянок ТОВ") не забезпечує його реального захисту, є неефективним та неналежним способом захисту, а задоволення цієї вимоги не призведе до поновлення прав позивача (див. також постанову Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 917/781/20).

Отже, надавши оцінку оспорюваному розпорядженню, господарські суди попередніх інстанцій підставно відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання його незаконним і скасування. Зокрема, суд апеляційної інстанції через обрання прокурором неефективного способу захисту прав, які вважає порушеними. Ці висновки суд апеляційної інстанції зробив з урахуванням висновків Верховного Суду і доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору, скасування державної реєстрації права оренди і зобов`язання повернути земельні ділянки, необхідно зазначити таке.

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом сфери приватного права, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Законодавець у ст. 204 ЦК України закріпив норму, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Презумпція правомірності правочину, закріплена у вказаній вище нормі права, означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22).

Стаття 215 ЦК України регулює недійсність правочину. Так, за нормою цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі (див. постанову Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 148/2112/19).

Верховний Суд в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 виснував, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача, неправильно обраний спосіб захисту є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження земельними ділянками регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Верховний Суд зазначає, що складовою реформування земельних відносин, що триває в Україні, є роздержавлення земель, тобто передача останніх із державної та комунальної власності у приватну власність. Землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися з державної у приватну власність різними способами, які залежать від організаційно-правової форми сільськогосподарських підприємств, які виступають землекористувачами.

Положення щодо паювання земель сільськогосподарського призначення містить, зокрема, Указ Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", п. 1 якого визначено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками регламентовано Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За ст. 1 цього Закону право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай (ст. 2 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" у проєкті землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) визначаються місце розташування земельних ділянок, їх межі та площі сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), їх цільове призначення, дії обмежень (обтяжень) у використанні земельних ділянок, у тому числі земельних сервітутів. Із площі земельних ділянок, що підлягають розподілу, виключаються: деградовані, малопродуктивні, а також техногенно забруднені сільськогосподарські угіддя, що підлягають консервації; заболочені землі; інші землі, які недоцільно використовувати для сільськогосподарських потреб.

Порядок розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) визначає ст. 9 вказаного Закону.

Разом з тим, законодавець у ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" закріпив норму, відповідно до якої нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Здійснивши аналіз вказаних вище норм матеріального права, серед іншого, ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд зазначили таке:

- статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок (див. постанову Великої Палата Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, постанову Верховного Суду від 07.05.2024 у справі № 917/1994/20);

- реалізація процедури паювання відповідної частини земель має своїм наслідком припинення права державної та комунальної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо земельних ділянок державної та комунальної власності. Разом з тим, нерозподілені частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, постанову Верховного Суду від 26.04.2023 у справі № 917/2031/19).

Врахувавши доводи і заперечення сторін, прокурора, надавши оцінку наявним у справі документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши, що спірні земельні ділянки є невитребуваними (нерозподіленими) земельними частками (паями), які знаходяться за межами населеного пункту на території Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області та відповідно до Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в КСГП "Порошківське" відносяться до земель розпаювання, а також, що прокурором не доведено порушення прав та інтересів Ради оспорюваним договором і не обґрунтовано яким чином задоволення позовних вимог поновить її права або припинить дії, які їх порушують, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, а також у вимогах про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ТОВ "Екоклуб Сільверленд" на спірні земельні ділянки, зобов`язання ТОВ "Екоклуб Сільверленд" повернути земельні ділянки об`єднаній територіальній громаді в особі Сільської ради як похідних від вимоги про визнання недійсним договору.

Водночас, звертаючись із цією касаційною скаргою прокурор посилається на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України і на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", ст. ст. 79-1, 125, 210 ЗК України, ст. 15 Закону України "Про оренду землі", ст. 30 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 2 ст. 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", постанови Кабінету Міністрів України 03.03.2004 № 220 "Про затвердження Типового договору оренди". Проаналізувавши ці доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що у цьому випадку прокурор фактично окреслює лише межі правовідносин, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції; касаційна скарга в цій частині за своїм змістом зводиться лише до незгоди із наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.

Скаржник, оскаржуючи ухвалені у справі судові рішення з посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.12.2022 у справі № 924/250/19, від 10.09.2018 у справі № 920/739/17.

Здійснивши аналіз цих висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

Так, предметом спору у справі № 924/250/19 є скасування державної реєстрації права приватної власності ПАТ "Летичівське" на 17 земельних ділянок, що розташовані на території Летичівської селищної ради Хмельницької області. У цій справі позовні вимоги обґрунтовані тим, що законодавством не передбачено норм, якими дозволено правонаступнику майнових прав підприємства, якому земельна ділянка була передана на праві колективної власності, автоматично набувати право приватної власності на цю земельну ділянку; рішень про передачу у приватну власність відповідачу спірних земельних ділянок не приймалося з огляду на що відповідач без будь-яких правових підстав набув право приватної власності на 17 земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 310, 5964 га. Верховний Суд у справі № 924/250/19 дійшов висновку, що законодавцем як на момент спірної реєстрації, так і після набрання чинності змінами до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" допускалася можливість передання у власність землі, що перебувала у колективній власності неприпиненого сільськогосподарського підприємства, лише у порядку, визначеному законом. Верховний Суд дійшов висновку, що з огляду на відсутність доказів дотримання відповідачем відповідного порядку, правомірними є висновки апеляційного господарського суду, що спірні земельні ділянки не могли перебувати у приватній власності відповідача на підставі Державного акта на право колективної власності на землю від 16.11.1995 серії ХМ № 18.

У справі № 920/739/17 предметом спору було визнання поновленим договору оренди на той самий строк на тих самих умовах. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі", зокрема ч. 6 цієї норми, після закінчення строку укладеного між Путивльською районною державною адміністрацією і ПП "Карла Маркса-2" договору оренди від 24.03.2010, позивач отримав право на поновлення цього договору. Так, ПП "Карла Маркса-2" наголосило, що належним чином виконувало зобов`язання за договором, на виконання вимог п. 8 договору направило Головному управлінню Держгеокадастру у Сумській області лист-повідомлення від 31.01.2017 із проектом додаткової угоди, відповіді на який не отримало, продовжує користуватися земельною ділянкою і не погоджується із листами-повідомленнями відповідача щодо неможливості поновлення договору оренди землі. У справі № 920/739/17 Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано наголосив, що саме відповідачем була порушена процедура реалізації позивачем переважного права на поновлення договору відповідно до вимог ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Отже, проаналізувавши висновки, викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду, вбачається, що правовідносини у наведених скаржником справах та у справі, в якій подано касаційну скаргу, не можуть вважатися у цьому випадку подібними. Так, вказані скаржником постанови було прийнято судом касаційної інстанції з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідні судові рішення. Крім того, суб`єктний склад, предмет, підстави позовів, що впливає на нормативно-правове регулювання, не є подібними у справах на які посилається скаржник і у справі № 907/1053/23. Посилаючись на ці постанови Верховного Суду, скаржник тлумачить їх неправильно, на свою користь.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПУ України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.05.2024 у справі № 907/1053/23.

Отже, Верховний Суд, переглядаючи відповідно до вимог ст. 300 ГПК України судові рішення в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку про закриття касаційного провадження, порушеного на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на п. 3 ч. 1 ст. 287 ГПК України, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з ст. 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Закрити касаційне провадження у справі № 907/1053/23 порушене за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.05.2024 в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2025 та рішення Господарського суду Закарпатської області від 09.05.2024 у справі № 907/1053/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Багай Н. О.

Случ О. В.