ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" травня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/4873/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Хованської Дарії Олександрівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 )

про стягнення 325024,15 грн.

Позивач фізична особа-підприємець Хованська Дарія Олександрівна звернулась до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича про стягнення 325024,15 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору №1/06 від 18.06.2023.

Ухвалою від 06.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи та вирішено інші процесуальні питання.

21.11.2024 відповідач звернувся до суду з клопотанням про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву.

25.11.2025 до суду від позивача надійшли заперечення на клопотання про продовження строку на подання відзиву.

Ухвалою суду від 25.11.2024 клопотання фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича про продовження строку на подання відзиву задоволено частково; продовжено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву до 02.12.2024.

03.12.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

11.12.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом було здійснено розгляд справи поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, впродовж розумного строку.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 18.06.2024 між фізичною особою-підприємцем Хованською Д.О. (далі - виконавець) та фізичною особою-підприємцем Зарічанським А.А. (далі - замовник) укладено договір про надання послуг №1/06, за умовам п. 2 якого виконавець зобов`язується надати послугу замовнику, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві за надану послугу на умовах даного договору.

В п.1 договору сторони визначили терміни, що використовуються у ньому:

споруда - протизсувні та берегоукріплювальні споруди, які розташовані за адресою: Одеська область, Одеський (Лиманський) район, село Фонтанка, бульвар Променад, реєстраційний номер 27;

ресторанний комплекс "Яхта" - комплекс малих архітектурних форм для ведення господарської діяльності ресторану, пляжного розважального комплексу "Яхта", які належать замовнику на праві приватної власності, що розташовані на території споруди;

гість - клієнти ресторанного комплексу "Яхта";

персонал - замовник, співробітники ресторанного комплексу "Яхта", особи, які надають сервісні послуги для ресторанного комплексу "Яхта";

майданчик для платного паркування - асфальтована автомобільна дорога та прилегла територія до неї, яка є частиною споруди, на якій виконавець надає замовнику послугу платного паркування автотранспортних засобів;

послуга - надання виконавцем замовнику послуги з паркування транспортних засобів (автомобілів) на території споруди та прилеглої території (у будь-якому місці, придатному для паркування) для гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта".

Згідно з п. 3 договору, споруда належить на праві приватної власності ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА".

Відповідно до п.п. 4-5 договору, виконавець здійснює надання послуги на території споруди на підставі договору на організацію, експлуатацію, утримання, обладнання майданчиків для платного паркування транспортних засобів від 2024 року з ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА". Належним чином засвідчена копія договору з ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА" надається до даного договору. Замовник є власником ресторанного комплексу "Яхта" та користується частиною споруди на підставі договору оренди нерухомою майна від 11 листопада 2023 року, укладеного між ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА" та замовником. Майданчик для платного паркування обладнаний автоматичною системою реєстру до часової оплати автомобільного транспорту з видачею талонів для паркування при в`їзді на територію споруди та обладнанням розрахунку за отриману послугу паркування при виїзді з території споруди.

За умовами п. 6 договору, виконавець зобов`язаний організувати та забезпечити безперешкодний доступ транспортних засобів (автомобілів) гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта" на територію майданчика для платного паркування при умові дотримання власниками (водіями) транспортних засобів правил дорожнього руху та правил паркування

Пунктом 7 договору передбачений порядок визначення гостей/персоналу для безоплатного паркування: у разі, якщо власник (водій) автомобільного транспорту, який потрапив на майданчик для платного паркування є гостем/персоналом ресторанного комплексу "Яхта", замовник надає йому одноразовий талон для безоплатного паркування встановленого сторонами зразка (далі - талон), замовнику забороняється видавати одноразові талони для безоплатного паркування, якщо особа не є гостем/персоналом ресторанного комплексу "Яхта", однак прибула на автомобільному транспорті та скористалася послугою паркування; гість/персонал ресторанного комплексу "Яхта" передає отриманий від замовника талон на контрольно-пропускному пункті на виїзді з майданчику для платного паркування разом з талоном, що отримав при в`їзді; за умови передачі від гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта" талону від замовника та в`їзного талону, гість/персонал ресторанного комплексу "Яхта" вартість послуги не оплачує. Виконавець зобов`язаний безперешкодно та безоплатно здійснити випуск автотранспортного засобу (автомобіля) гостя/персоналу ресторанного комплексу "Яхта" з майданчику для платного паркування; у разі не передачі від гостя/персоналу ресторанного комплексу "Яхта" талону від замовника, гість/персонал ресторанного комплексу "Яхта" самостійно оплачує вартість послуги на підставі в`їзного талону

Відповідно до п. 8 договору, замовник зобов`язується сплачувати щомісяця фіксовану суму у розмірі 150000,00 грн. за паркування гостей ресторанного комплексу "Яхта". Оплата відбувається до 25 числа поточного місяця.

За умовами п.п. 9-10 договору, замовник зобов`язується виконати своє грошове зобов`язання за даним договором у безготівковій формі у національній валюті до 25 числа поточного місяця по сплаті рахунку до п. 9 даного договору, квитанції про сплату надіслати на електронну адресу, вказану у змісті реквізитів договору. У разі несплати замовником у вказаний термін свого грошового зобов`язання, замовник не видає гостям талони до моменту виконання своїх грошових зобов`язань. З моменту перерахування коштів за надання послуги на поточний банківський рахунок виконавця, замовник вважається таким, що належним чином виконав своє зобов`язання за договором.

Згідно з п. 11 договору, оплата за паркування гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта" здійснюється за літній період, а саме червень, липень, серпень. Дія договору припиняється 31.08.2024.

Відповідно до п. 12 договору, у разі не виконання замовником свого грошового (фінансового) зобов`язання за даним договором більш, ніж 12 банківських днів, нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати від розміру заборгованості.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку позивача, відповідач сплатив на користь позивача 65000,00 грн. з призначенням платежу за послуги паркування транспортних засобів за червень 2024 року згідно спірного договору.

Для здійснення оплати наданих послуг за період липень-серпень 2024 року позивачем було виставлено відповідачу такі рахунки: від 10.07.2024 № 2 на суму 150000,00 грн. (за надані послуги з паркування транспортних засобів у липні 2024 року) та від 09.08.2024 № 3 на суму 150000,00 грн. (за надані послуги з паркування транспортних засобів у серпні 2024 року).

В матеріалах справи також наявний договір оренди від 11.12.2023, укладений між ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА" та фізичною особою-підприємцем Зарічанським А.А. з додатками.

Також позивачем долучено договір про організацію, експлуатацію, утримання, обладнання майданчиків для платного маркування транспортних засобів від 10.06.2024, укладений між ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА" ФОП Хованською Д.О., з додатками та актом приймання-передачі.

26.07.2024 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій просив виконати свої зобов`язання за даним договором та здійснити оплату наданих послуг.

25.10.2024 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією, в якій просив виконати свої зобов`язання за договором та здійснити оплату наданих послуг за липень-серпень 2024 року в загальному розмірі 300000,00 грн. протягом 3 днів з моменту отримання цієї претензії.

Разом з тим, заборгованість за надані позивачем послуги у розмірі 300000,00 грн. відповідачем не погашена, що зумовило нарахування 3% річних, збитків від інфляції та пені з огляду на прострочення виконання відповідачем існуючого грошового зобов`язання, і звернення позивача до суду із даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що умовами укладеного між ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА" та ФОП Зарічанським А.А. договору оренди від 11.11.2023 не передбачено обов`язку щодо оплати платежів інших ніж орендна плата, як і не передбачено обов`язку ФОП Зарічанського А.А. укласти договір на надання послуг паркування транспортних засобів гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта", зокрема з ФОП Хованською Д.О.

Відповідач наголошує, що внаслідок неможливості здійснювати діяльність ресторанного комплексу "Яхта", ФОП Зарічанський А.А., перебуваючи у невигідному стані та під впливом тиску був примушений до укладання договору з ФОП Хованською Д.О., за який наразі має безпідставно сплачувати значні кошти.

ФОП Зарічанський А.А. зауважує, що позивачем не надано доказів надання відповідачу послуг платного паркування транспортних засобів для гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта", зокрема, талонів встановленого сторонами зразка за спірний період (червень - серпень 2024 року), а отже у ФОП Зарічанського А.А. не виникло зобов`язання зі сплати послуг згідно спірного договору.

Відповідач зазначає, що внаслідок перешкоджання ФОП Зарічанському А.А. у здійсненні діяльності ресторанного комплексу "Яхта" (повне відключення ресторанного комплексу "Яхта" від постачання всіх комунальних послуг, зокрема, електричної енергії, центрального водопостачання, центрального водовідведення) відповідач був позбавлений можливості використовувати об`єкт оренди за цільовим призначенням, а отже вказані обставини є підставою для звільнення від оплати за спірним договором.

У відповіді на відзив позивач наголошує, що гостям та персоналу ресторанного комплексу "Яхта" щоденно надавався майданчик для паркування та доступ до нього.

Позивач стверджує, що договором оренди від 11.11.2023 було передбачено, що відповідач є орендарем лише частини об`єктів, розташованих на двох мисових формах, а майданчики, на яких паркувалися персонал та гості ресторанного комплексу, не входять до об`єкту оренди цього договору та перебувають у приватній власності іншої особи - ТОВ "БЛЕК СІ РІВ`ЄРА", з яким позивач має договірні відносини щодо організації, експлуатації, утримання, обладнання майданчиків для платного паркування транспортних засобів (договір від 10.06.2024).

ФОП Хованська Д.О. зазначає, що факт укладання договору про надання послуг № 1/06 від 18.06.2024 відповідачем у відзиві на позовну заяву визнано.

Позивач заперечує щодо тверджень відповідача про недоведеність надання йому послуг та відсутності у нього зобов`язань зі сплати згідно договору, наголошує, що умовами договору чітко передбачено, що позивач зобов`язаний надавати персоналу та гостям ресторанного комплексу "Яхта" доступ до майданчика для паркування, а відповідач - сплачувати за це фіксовану суму, розмір якої не залежить від кількості персоналу та гостей комплексу.

ФОП Хованська Д.О. повідомляє, що відповідачем на виконання умов цього договору уже здійснювалась оплата за надані позивачем послуги за інший період, зокрема, за червень 2024 року у розмірі 65000,00 грн., що підтверджується доданою до позову електронною випискою з рахунку позивача. Вказана обставина відповідачем не спростована.

Позивач звертає увагу, що доводи відповідача щодо відключення ресторанного комплексу "Яхта" від комунікаційних мереж та щодо відносин, які виникли між ним та іншими суб`єктами господарювання, не є предметом дослідження у даній справі.

Позивач наголошує на не доведеності тверджень відповідача про зупинення його діяльності, оскільки належних доказів того, що роботу ресторанного комплексу "Яхта" було зупинено відповідачем не надано. При цьому, будь-яких звернень відповідача про звільнення від оплати згідно договору з доданими доказами на підтвердження періоду зупинення діяльності комплексу позивачу не надходило.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Так, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Згідно з ч.3 ст.180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд враховує, що згідно частини 1 статті 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За умовами ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сутність свободи договору розкривається, насамперед, через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов`язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Свобода договору полягає передусім у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

За змістом статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд зазначає, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

У спірних правовідносинах сторони, реалізуючи принцип свободи договору, вільно, самостійно, на власний розсуд, тобто за волевиявленням обох сторін, уклали договір, погодивши, що відповідач зобов`язується здійснювати оплату позивачу за надані послуги.

При цьому, суд критично ставиться до тверджень відповідача про укладення спірного договору "під впливом тиску", "при тяжких обставинах" та "примушено", оскільки в матеріалах справи наявний підписаний між сторонами договір, який не оскаржений в цілому, або в будь-якій його частині. За таких обставин він є обов`язковим до виконання обома сторонами.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25.03.2020 у справі №756/1381/17-ц, в якій застосовано принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому, це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party)".

При цьому суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна виписка по рахунку позивача, з якої вбачається, що відповідачем було сплачено 65000,00 грн. (з призначенням платежу за послуги паркування транспортних засобів за червень 2024 року згідно спірного договору). Таким чином, відповідач погодився з умовами договору щодо сплати за надані послуги та здійснював оплату з урахуванням останнього.

Отже, доводи відповідача щодо вище викладеного судом не приймаються.

Щодо відсутності доказів надання ФОП Зарічанському А.А. послуг платного паркування транспортних засобів для гостей/персоналу ресторанного комплексу "Яхта".

Дослідивши умови спірного договору, суд зазначає, що обов`язку з надання позивачем будь-яких талонів на підтвердження обставин надання відповідних послуг договором не передбачено.

Талони (на цей доказ звертав увагу відповідач у своїх запереченнях) стосуються лише порядку визначення гостей/персоналу для безоплатного паркування, тобто у разі видачі відповідачем гостю/персоналу талону встановленого зразка, паркування для такої особи буде безоплатним. За обставини відсутності такого талону особа сплачує послуги паркування самостійно.

При цьому, відповідно до п. 8 договору, вартість наданих позивачем послуг є фіксованою та не залежить від кількості наданих послуг, наявності/відсутності талонів тощо.

Також, суд не приймає доводи відповідача щодо відключення ресторанного комплексу "Яхта" від комунікаційних мереж та щодо відносин, які виникли між ним та іншими суб`єктами господарювання, оскільки вказане не є предметом розгляду у цій справі.

Так само суд не вбачає за можливе аналізувати заперечення відповідача щодо положень договору оренди та доводи про перешкоджання у здійсненні підприємницької діяльності, оскільки це також не входить в предмет доказування у даній справі та не спрямоване на з`ясування обставин, що мають значення для справи та вирішення спору по суті.

Суд звертає увагу, що стаття 42 Господарського кодексу України визначає підприємництво як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. При цьому здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Окрім того, відповідачем не подано жодних доказів щодо повідомлення позивача про зупинення діяльності комплексу з метою вирішення питання про звільнення від оплати за спірним договором.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та відповідачем на підставі договору виникли зобов`язальні правовідносини, згідно з якими позивач зобов`язався надати відповідні послуги, а відповідач - їх оплатити.

При цьому, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, отримані в липні - серпні 2024 року послуги у встановленому порядку не заперечив, кошти за надані послуги в повному обсязі згідно рахунків не сплатив.

Приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставин наявності у відповідача заборгованості перед позивачем на підставі договору про надання послуг у розмірі 300000,00 грн., враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Окрім основного боргу в розмірі 300000,00 грн., позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 17581,96 грн. пені, 2028,69 грн. 3% річних, 5413,50 грн. інфляційних втрат.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ч.6 ст. 231 ГК України також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором

Приписами частини 2 статті 343 ГК України встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування

Суд здійснив перевірку розрахунку заявлених до стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат та констатує, що належними до стягнення сумами за визначений позивачем період є 17475,41 грн. пені, 2016,40 грн. 3 % річних та 10910,94 грн. інфляційних втрат.

Водночас, господарський суд не може виходити за межі позовних вимог, у зв`язку з чим вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме 5413,50 грн.

Так, з відповідача на корить позивача належить стягнути 17475,41 грн. пені, 5413,50 грн. інфляційних втрат, 2016,40 грн. 3 % річних. У задоволенні решти вимог в частині стягнення 106,55 грн. пені та 12,29 грн. 3% річних слід відмовити.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Зарічанського Андрія Андрійовича (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на користь фізичної особи-підприємця Хованської Дарії Олександрівни (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - 300000 (триста тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 17475 (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн. 41 коп. пені, 5413 (п`ять тисяч чотириста тринадцять) грн. 50 коп. інфляційних втрат, 2016 (дві тисячі шістнадцять) грн. 40 коп. 3 % річних, 3898 (три тисячі вісімсот дев`яносто вісім) грн. 86 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати 1,43 грн. судового збору покласти на позивача.

5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено та підписано 09 травня 2025 р.