РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2025Справа № 910/15043/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна Сервісна Компанія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробізнес Україна"

про визнання договорів укладеними та стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Данилюк М.Д.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Дичка А.Р., Секелик Л.В.

В судовому засіданні 17.04.2025 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява від Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна Сервісна Компанія" (далі - ТОВ "ТСК", позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євробізнес Україна" (далі - ТОВ "Євробізнес Україна", відповідач) про визнання договорів укладеними та стягнення грошових коштів.

У обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ТОВ "ТСК" є надавачем житлово-комунальних послуг у науково-учбовому комплексі з гуртожитком готельного типу за адресою: м. Київ, вул. В. Стуса, 35-А, 35-Б. У свою чергу, ТОВ "Євробізнес Україна" є власником приміщення та машиномісця за адресою: м. Київ, вул. В. Стуса, буд. 35-А. Як вказує позивач, 14.12.2023 ТОВ "ТСК" надало ТОВ "Євробізнес Україна" для підписання договір про надання послуг № 13-01 та договір про надання послуг № 4П. Проте, відповідач ухиляється від підписання вказаних договорів, та відмовляється повертати підписані зі своєї сторони правочини, а також нездійснює оплату наданих позивачем послуг, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

У позові (з урахуванням заяви про усунення недоліків) ТОВ "ТСК" просить:

- визнати договір про надання послуг № 13-01 від 14.12.2023, та договір про надання послуг № 4П від 14.12.2023, укладеними;

- стягнути з ТОВ "Євробізнес Україна" на користь ТОВ "ТСК" заборгованості за спожиті послуги по приміщенням № 13-01 та № 4П від 14.12.2023, а саме - основний борг у сумі 384 981,51 грн., неустойку у сумі 222 090,97 грн., інфляційні втрати у сумі 35 162,77 грн., 3 % річних у сумі 11 210,23 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 за позовною заявою ТОВ "ТСК" було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач (ТОВ "Євробізнес Україна") у строк, визначений законом, надав суду відзив на позов, у якому проти заявлених вимог заперечив, зазначив, що договір про надання послуг № 13-01 від 14.12.2023 та договір надання послуг № 4П від 14.12.2023 не є укладеними з боку відповідача, позивачем належних доказів цим обставинам надано не було. Також позивачем не доведено належними доказами факту надання відповідачу житлово-комунальних послуг на виконання вказаних договорів, а тому у позові слід відмовити.

06.01.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, а 13.01.2025 - від відповідача заперечення на відповідь на відзив, у яких сторони наполягали на своїй позиції по суті справи.

23.01.2025 відповідачем було заявлене клопотання про роз`єднання позовних вимог в декілька проваджень на підставі ст. 173 ГПК України, розглянувши яке, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на наступне.

Так, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 910/9302/19).

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 912/2185/16 (912/3192/17) зазначив, що одним з основоположних принципів господарського судочинства є принцип процесуальної економії господарського судочинства - загальне керівне положення, відповідно до якого господарський суд, учасники судового процесу економно і ефективно використовують всі встановлені законом процесуальні засоби для правильного та оперативного розгляду справ з дотриманням строків. Сутність принципу процесуальної економії полягає в тому, що б під час розгляду справи в господарському суді для найбільш повного та всебічного розгляду справи використовувати всі встановленні законом засоби з урахуванням строків визначених нормами процесуального права.

Враховуючи те, що умови договорів, які позивач просить визнати укладеними є аналогічними, стосуються одних і тих самих сторін, обсяг доказів є незначним, а також те, що позовні вимоги пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів, суд дійшов до висновку, що у задоволенні клопотання ТОВ "Євробізнес Україна" про роз`єднання позовних вимог у цій справі належить відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2025, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі було закрите, розгляд справи призначено по суті.

18.03.2025 від позивача надійшли письмові пояснення, у яких позивач просив долучити до матеріалів справи: інформацію ТОВ "ТСК" про заборгованість за договором про надання послуг № 13-01 від 14.12.2023, акти наданих послуг та протоколи руху актів, ОСВ рахунку 361 за 2023-2025 роки, декларації з податку на прибуток за 2023 та 2024 роки, а 25.03.2025 - від відповідача заперечення на долучення вказаних доказів. Розглянувши вказані клопотання, суд прийняв їх до розгляду, ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 25.03.2025.

У судове засідання під час розгляду справи по суті 17.04.2025 представник позивача не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки, викладені у клопотанні про відкладення розгляду справи, були визнані судом неповажними. У минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримав та обгрунтував, просив їх задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві та інших заявах по суті справи, просили відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Так, ТОВ "ТСК" вказує, що він є надавачем житлово-комунальних послуг у науково-учбовому комплексі з гуртожитком готельного типу за адресою: м. Київ, вул. В. Стуса, 35-А, 35-Б.

У свою чергу, відповідно до договору купівлі-продажу групи нежитлових приміщень № 13-01 від 14.12.2023 та договору купівлі-продажу машиномісця № 4П від 14.12.2023, ТОВ "Євробізнес Україна" є власником нежитлового приміщення № 13-01, загальною площею 288,4 кв.м., та машиномісця №4П, площею 24,8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. В. Стуса, буд. 35-А.

Як зазначає позивач, 14.12.2023 ТОВ "ТСК" було надано відповідачу для підписання договір надання послуг № 4П від 14.12.2023 та договір надання послуг № 13-01 від 14.12.2023, предметом яких є надання послуг з управління будинком та прибудинковою територією, що полягає у забезпеченні виконавцем належних умов задоволення господарсько-побутових потреб власників об`єктів нежитлової нерухомості (їх користувачів) будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна та прибудинкової території (п. 2.1.1 договорів).

Об`єктами нежитлової нерухомості є: машиномісце № 4П, що має загальну площу 24,8 кв.м., що розташоване на -1 поверсі (договір № 4П від 14.12.2023), та група нежитлових приміщень № 13-01, що має загальну площу 288,4 кв.м. (договір № 13-01 від 14.12.2023).

Оскільки ТОВ "Євробізнес Україна" ухиляється від укладання вказаних договорів, зокрема, відмовляється повертати позивачу підписані зі свого боку договори, то позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання договору про надання послуг № 13-01 від 14.12.2023 та договору про надання послуг № 4П від 14.12.2023, укладеними.

Суд, вирішуючи даний спір по суті та перевіряючи доводи сторін, виходив з наступного.

За змістом ст. 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Отже, правом на звернення до суду за захистом особа наділяється в разі порушення, невизнання або оспорювання її особистих прав, свобод чи інтересів.

При цьому, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог, внаслідок чого права будуть імперативно відновлені, або відмовити у задоволенні позову. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/16981/17, Верховним Судом у постанові від 25.02.2019 у справі № 906/864/17.

За змістом положень ст. 638 ЦК України, 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється ст. 187 ГК України та ст. 649 ЦК України, виходячи зі змісту яких, а також із принципу свободи договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна зі сторін ухиляється від його укладення, та на спори щодо умов договору, коли сторони не врегулювали розбіжності стосовно його умов.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Тобто, в разі безпідставного ухилення від укладення договору стороною, зобов`язаною його укласти, інша сторона відповідно до положень статті 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема, шляхом спонукання укласти договір. При цьому спонукання до укладання договору можливе тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування (у тому числі державного замовлення), який видано компетентним органом, або на підставі наявної між сторонами угоди сторін про передачу переддоговірного спору на розгляд суду, або попереднього договору.

У разі ухилення суб`єкта господарювання від оформлення договору, що ґрунтується на державному замовленні або укладення якого є для нього обов`язковим через пряму вказівку закону, господарський суд за позовом іншої сторони виносить рішення про спонукання до укладення договору чи про його укладення на певних умовах.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.2018 р. № 712 затверджено типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тобто, для того, щоб певний документ, направлений однією особою іншій, міг вважатися пропозицією з укладення договору, такий документ повинен відповідати вимогам, визначеним в ст. 641 ЦК України, а саме: бути достатньо виразним, тобто прямо вказувати/визначати на волевиявлення особи укласти в майбутньому конкретний договір, його правову природу та вид; містити вказівку на істотні умови майбутнього договору, тобто ті умови, що визнані такими за законом або є необхідними для договорів відповідного виду; підтверджувати твердий намір оферента вважати себе пов`язаним з майбутнім договором і запропонованими умовами у разі їх прийняття.

При цьому відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про прийняття пропозиції чи вчинення нею дій, які засвідчують бажання укласти договір, може бути надана (дії вчинені) лише у випадку отримання такої пропозиції.

У той же час, з матеріалів справи не вбачається, що позивачем було надано 14.12.2023 (про що вказано у позові) відповідачу для підписання проекти договору надання послуг № 13-01 від 14.12.2023 та договору надання послуг № 4П від 14.12.2023, з усіма їх істотними умовами. А наявна у матеріалах справи електронна переписка з електронної пошти не є належними доказами на підтвердження таких обставин, оскільки ідентифікувати сторін цієї переписки (саме позивача та відповідача), а також документи, які були вкладені у додатках до електронних листів (зокрема, договір 13-01.pdf та договір 4П.pdf) на відповідність проектів договорів (з усіма їх істотними умовами), які позивач просить визнати укладеними у позові, суд не має можливості.

При цьому, відповідач заперечує отримання від позивача проектів договорів № 13-01 та № 4П, з метою їх підписання з боку ТОВ "Євробізнес Україна".

Крім того, не є належним доказом відповідно до вимог закону, наявний у матеріалах справи лист позивача № 17/09/2023-2 від 17.09.2024 як пропозиція укласти договір надання послуг № 13-01 від 14.12.2023 та договір надання послуг № 4П від 14.12.2023, оскільки у вказаному листі позивач вже вказує про факт укладення 14.12.2023 сторонами договорів № 13-01 та № 4П (чого позивачем не доведено), та просить оплатити заборгованість за ними у загальній сумі 397 952,48 грн.

Отже, оцінивши надані сторонами докази у сукупності із встановленими у справі обставинами, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та вірогідними доказами обов`язку відповідача щодо укладення з позивачем договорів № 13-01 від 14.12.2023 та № 4П від 14.12.2023, а значить - відповідач не порушив прав та інтересів ТОВ "ТСК".

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постановах від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18 задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Згідно зі ст. 73, 74, 76-79 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки позивачем не надано доказів наявності підстав для визнання договору про надання послуг № 13-01 від 14.12.2023 та договору про надання послуг № 4П від 14.12.2023, укладеними з ТОВ "Євробізнес Україна" у судовому порядку, то позов ТОВ "ТСК" у цій частині вимог - задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача основного боргу у сумі 374 761,95 грн. за договором № 13-01 від 14.12.2023 за період з 15.12.2023 по листопад 2024, та 10 219,56 грн. за договором № 4П від 14.12.2023 за період з 15.12.2023 по листопад 2024, що разом становить 384 981,51 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Згідно із статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків; 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд.

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на: 1) проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з нормативними документами; Допустима тривалість перерв у наданні послуг, їх періодичність встановлюються Кабінетом Міністрів України на підставі стандартів, нормативів, норм, порядків та правил експлуатації, проведення випробувань теплових мереж, поточного і капітального ремонтів, реконструкції об`єктів житлового фонду; 2) міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов згідно з правилами та іншими нормативними документами; 3) ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили. Перерва у наданні комунальних послуг, яка виникла внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили, має бути ліквідована у найкоротші терміни, що визначаються нормативними документами. Якщо ліквідація наслідків аварії або дії обставин непереборної сили потребує більше однієї доби, виконавець/виробник спільно з органами місцевого самоврядування здійснює заходи щодо зменшення її негативного впливу на споживачів.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Так, на підтвердження боргу за договором № 13-01 від 14.12.2023 та за договором № 4П від 14.12.2023 у загальній сумі 384 981,51 грн., позивачем було надано рахунки на оплату житлово-комунальних та інших послуг за період з грудня 2023 по листопад 2024, та акти надання послуг за період з грудня 2023 по січень 2025, підписані лише з боку позивача.

Проте, вказані рахунки на оплату та акти наданих послуг, не є належними доказами у розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України, що свідчили б про фактичне надання позивачем послуг на заявлену ним суму, з вказаних рахунків та актів неможливо ідентифікувати які саме комунальні та експлуатаційні послуги має відшкодувати відповідач позивачу, та їх фактичний обсяг надання позивачем.

Так само, надані позивачем договори про переведення боргу № 75620013/03/2024 від 11.03.2023 та № 75620013/11/2023 від 09.11.2023, укладені між ТОВ «БК «Атлант Мегабуд», ТОВ "ТСК" та ТОВ «Київські енергетичні послуги», не є належними доказами на підтвердження фактичного надання позивачем комунальних послуг на заявлені позивачем суми 374 761,95 грн. та 10 219,56 грн. При цьому, відповідач не є стороною вказаних правочинів переведення боргу, а зазначені у них суми боргу 900 000,00 грн. (що виник з 01.03.2024 по 01.06.2024 та з 01.04.2024 по 01.06.2024 відповідно) не стосуються господарських відносин сторін у даній справі.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено факту того, що у ТОВ "Євробізнес Україна" виникло зобов`язання із сплати заборгованості саме у сумі 384 981,51 грн. (374 761,95 грн. + 10 219,56 грн.), внаслідок невиконання грошового зобов`язання щодо оплати за надані послуги, то підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ "Євробізнес Україна" 384 981,51 грн. основного боргу у суду відсутні.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення неустойки у сумі 222 090,97 грн., інфляційних втрат у сумі 35 162,77 грн., 3 % річних у сумі 11 210,23 грн., як похідні вимоги від вимоги про стягнення основного боргу у сумі 384 981,51 грн.

За встановлених обставин у даній справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ "ТСК" повністю.

Витрати позивача зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу, про які він зазначав у прохальній частині позову, відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07.05.2025.

Суддя О.В. Котков