ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/1125/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Харківергозбут» (Україна, 61057, місто Харків, вулиця Гоголя, будинок 10, ),

до Приватного акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж» (Україна, 01013, вулиця Будіндустрії, будинок 5, офіс 210, ),

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Харківергозбут», звернулось до Господарського суд Харківської області із позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж», про стягнення заборгованості за договором № 17265,01 про постачання електричної енергії споживачу від 01 січня 2021 року в сумі 5 196 грн. 08 коп., а саме: заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 4 382 грн. 42 коп. за період лютий - квітень 2022 року, нарахування по 3% річних у сумі 230 грн. 78 коп. за період з 01 квітня 2023 року по 31 грудня 2024 року, індекс інфляції у сумі 582 грн. 88 коп. за період з лютого 2023 року по жовтень 2024 року.

При цьому, суд зазначає, що позивачем визначена підсудність цього спору на підставі частини 5 статті 29 ГПК України, а саме за місцем виконання договору № 17265,01 від 01 січня 2021 року, оскільки електроустановки споживача, які слугують предметом вказаного договору, мають територіальне розташування - Харківська область, Чугуївський район.

09 квітня 2025 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1125/25. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання до суду відзиву на позовну заяву, оформленого відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України, а також всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Клопотання, в порядку частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України від учасників даної справи не надходило.

Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених у позовній заяві не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного господарського процесуального законодавства. Так, оскільки відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою не працює".

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).

Відтак, в силу пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність відповідача за його адресою місцезнаходження, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частинами 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/1125/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позові не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, враховуючи стислі процесуальні строки, встановлені для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач в позовній заяві, згідно договору про постачання електричної енергії споживачу від 01 січня 2021 року за № 17265,01 на умовах комерційної пропозиції № 1П для споживачів з запланованим обсягом споживання до 500 000 кВт*год (далі Комерційна пропозиція № 1П) та комерційної пропозиції № 1/23П для споживачів з запланованим обсягом споживання до 500 000 кВт*год попередня оплати у розмірі 100% від фактичного обсягу спожитої електричної енергії у попередньому розрахунковому періоді (плата за надання послуг з розподілу електричної енергії здійснюється споживачем через постачальника) (далі комерційна пропозиція № 1/23П), приватне акціонерне товариство «Теплоенергомонтаж» (далі за текстом відповідач, споживач) є споживачем електричної енергії, яку постачає приватне акціонерне товариство Харківенергозбут (далі за текстом позивач, товариство).

За позицією позивача, з переданими даними від АТ Харківобленерго, відповідачу проведено нарахування та за результатами розрахункових періодів, сформовано наступні рахунки за електричну енергію станом на 01 січня 2025 року за період з лютого 2022 року по квітень 2022 року:

за лютий 2022 року, у зв`язку з використанням споживачем 535 кВт*год. електричної енергії, позивачем сформовано та виставлено рахунок на суму 2 270,34 грн. разом з ПДВ;

за березень 2022 року, у зв`язку з використанням споживачем 420 кВт*год., позивачем сформовано та виставлено рахунок на суму 1858,44 грн. разом з ПДВ;

- в квітні 2022 року, у зв`язку з використанням споживачем 407 кВт*год., позивачем сформовано та виставлено рахунок на суму 1829,89 грн. разом з ПДВ. При цьому, підставою для формування стягнення зі споживача у квітні 2022 року електричної енергії, постачальних рахує втрати холостого ходу трансформатора.

У позовній заяві позивач наполягає, що рахунки за лютий-квітень 2022 року та акти приймання-передачі електричної енергії були відправлені засобом поштового зв`язку відповідачу 13 грудня 2022 року, а відтак позивач рахує, що строк оплати по рахункам за лютий-квітень 2022 року спливає 20 грудня 2022 року.

Втім, як вказує позивач, відповідач не вчинив активні дії по оплати спожитої електричної енергії у лютому-квітні 2022 року, у зв`язку з чим за ним наявна заборгованість, з урахуванням коригувань, у сумі 4 382,42 грн. За прострочення виконання зобов`язання, позивач нарахував відповідачу за період з 01 квітня 2023 року по 31 грудня 2024 року 3% річних у сумі 230 грн. 78 коп. та за період з лютого 2023 року по жовтень 2024 року індекс інфляції у сумі 582 грн. 88 коп.

Вище викладені обставини послугували підставою для звернення позивачем до суду для захисту прав та інтересів підприємства позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Як вказано вище, відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом судового розгляду у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за лютий-квітень 2022 року за договором про постачання електричної енергії споживачу від 01 січня 2021 року за № 17265,01 комерційної пропозиції № 1П для споживачів з запланованим обсягом споживання до 500 000 кВт*год (далі Комерційна пропозиція № 1П) та комерційної пропозиції № 1/23П для споживачів з запланованим обсягом споживання до 500 000 кВт*год попередня оплати у розмірі 100% від фактичного обсягу спожитої електричної енергії у попередньому розрахунковому періоді (плата за надання послуг з розподілу електричної енергії здійснюється споживачем через постачальника) (далі комерційна пропозиція № 1/23П), а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище, урегульовані Законом України "Про ринок електричної енергії".

На виконання пункту 13 розділу ХVІІ Закону України «Про ринок електричної енергії» під час здійснення заходів з відокремлення було створено електропостачальника - Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут», а Акціонерна компанія «Харківобленерго» виконує функції з розподілу електричної енергії на території Харківської області та є оператором системи розподілу.

Договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником (пункт 3.1.7. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року за № 312 тут і далі в редакції на момент виникнення правовідносин).

Частиною 1 статті 714 Цивільного кодексу України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Частиною 2 статті 714 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Пунктом 3.2.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії", затверджених Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року за № 312 передбачено, що електропостачальники, які постачають електричну енергію споживачам на роздрібному ринку, мають самостійно розробити форму відповідного договору на основі примірного чи типового договору, який є додатком до цих Правил. Розроблені форми договорів електропостачальники мають оприлюднювати на своїх офіційних веб-сайтах.

Так, публічний договір та комерційні пропозиції до нього розміщені на офіційному сайті приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» за посиланням - zbutenergo.kharkov.ua.

За вимогами пункту 9.1.1 Розділу ІХ Кодексу комерційного обліку електричної енергії обмін даними комерційного обліку електричної енергії між АКО, ППКО та учасниками ринку здійснюється на договірних засадах у вигляді електронних документів.

Таким чином розрахунки за спожиту електроенергію зі споживачем приватне акціонерне товариство Харківенергозбут проводить на підставі переданих у відповідності до наведених вимог показів приладу обліку від оператора системи розподілу в порядку передбаченому умовами договору.

Як свідчать матеріали справи, приватне акціонерне товариство «Теплоелектромонтаж» надало до приватного акціонерного товариства Харківенергозбут інформацію щодо об`єктів, що приєднані до електричних мереж оператора системи розподілу акціонерного товариства Харківобленерго, що є додатком до заяви приєднання.

Заява приєднання, визначає у своєму змісті початок постачання електричної енергії споживачу (тобто, приватному акціонерному товариству «Теплоелектромонтаж») з 01.01.2021 року.

Таким чином, з 01 січня 2021 року приватне акціонерне товариство «Теплоелектромонтаж» (відповідач у справі) є споживачем електричної енергії, яку постачає приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" (позивач у справі) згідно договору про постачання електричної енергії споживачу від 01 січня 2021 року за № 17265,01 на умовах Комерційної пропозиції № 1П та комерційної пропозиції № 1/23П (розміщені на офіційному сайті Товариства: zbutenergo.kharkov.ua).

Об`єкти споживача розташовані у Харківській області, Вовчанського район, про що свідчить державний акт на право постійного користування землею І-ХР № 004342 від 17 липня 2001 року, а також Свідоцтво про право власності від 31 жовтня 1997 року за № 8 на майно Державного українського монтажного тресту «Теплоеенргомонтаж».

При цьому, за відкритими джерелами інформації, судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» було утворено у Харківській області Чугуївський район (з адміністративним центром у місті Чугуїв) у складі територій Вовчанської міської, Зміївської міської, Малинівської селищної, Новопокровської селищної, Печенізької селищної, Слобожанської селищної, Старосалтівської селищної, Чкаловської селищної, Чугуївської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

А відтак, на даний час, об`єкти споживача мають територіальну приналежність до Чугуївського району Харківської області.

В матеріалах справи наявні докази сплати споживачем 11 лютого 2022 року на суму 2 500,00 грн. та 05 лютого 2025 року на суму 216,39 грн. із призначенням платежу листопада грудень 2024 року, постачальнику грошових коштів за надані послуги з постачання електричної енергії, що додатково свідчить про акцептування відповідачем умов публічного договору-приєднання.

Згідно пунктом 2.1 договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 5.5 договору розрахунковим періодом за цим договором зазначений у комерційній пропозиції та, як правило, становить календарний місяць, і відповідає розрахунковому періоду за договором споживача з оператором системи розподілу/передачі.

Двосторонній характер договору на постачання електроенергії зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору постачальник універсальних послуг бере на себе обов`язок забезпечити постачання електричної енергії, в свою чергу споживач зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором, про що визначено у змісті публічного договору із деталізацією порядку розрахунку у комерційній пропозиції № 1.

Як свідчать матеріали справи, за даними від АТ Харківобленерго, відповідачу позивачем на підставі відомостей з Реєстру фактичних обсягів електричної енергії, проведено нарахування, та за результатами розрахункового періоду, сформовано рахунок за лютий 2022 року за спожиті 535 кВт*год. електроенергії у розмірі 2 270,34 грн.

Позивачем зроблено адвокатський запит до оператора системи розподілу АТ «Харківобленерго» щодо підтвердження та пояснення нарахування обсягу спожитої електричної енергії, в тому числі за лютий 2022 року (а. с 32, том 1).

У відповіді на адвокатський запит позивача, АТ «Харківобленерго» зазначив, що у лютому 2022 року звіт про покази засобів обліку споживання споживач не надавав, перевірка достовірності даних 3KO безпосередньо на місці ix установлення не здійснювалась. У зв`язку з цим, керуючись пунктом 8.6.9 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, AT «Харківобяенерго» визначало обсяг спожитої (розподіленої електричної енергії за лютий 2022 року розрахунковим шляхом за значенням середньодобового обсягу споживання, що відображено у відповідному акті про обсяги розподіленої електричної енергії (а. с 35, том 1).

Як свідчать матеріали справи, рахунок за лютий 2022 року та акт приймання-передачі електричної енергії надіслано відповідачу поштовим зв`язком 13 грудня 2022 року, що підтверджується копією списку згрупованих відправлень та копією фіскального чеку.

Пунктом 5.6 договору передбачено, що розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок. Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 5.7 договору оплата рахунку постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений в комерційній пропозиції , яка є додатком 2 до цього договору.

Крім того, споживач у відповідності до пункту 6.2 договору, зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього Договору

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами пункту 4 комерційної пропозиції № 1П та комерційної пропозиції № 1/23П, оплата електричної енергії та послуги з розподілу електричної енергії здійснюється споживачем у формі попередньої оплати, визначеної на підставі фактичного обсягу відпущеної електричної енергії за відповідний попередній період. Розрахунок попередньої оплати для нових споживачів та споживачів, фактичний обсяг спожитої електричної енергії та розподіленої електричної енергії яких за попередній період дорівнює 0, визначається на підставі розрахункових значень обсягу електричної енергії на наступний період. Розрахунок суми попередньої оплати визначається Постачальником як добуток фактичного обсягу спожитої електричної енергії за відповідний попередній період на визначену прогнозовану ціну (Цпрог). Попередня оплата електричної енергії та послуги з розподілу електричної енергії здійснюється Споживачем до 01 числа місяця, наступного за місяцем, в якому був отриманий рахунок на попередню оплату. Остаточний розрахунок Споживача за електричну енергію та послуги з розподілу електричної енергії за розрахунковий період здійснюється відповідно до фактичного обсягу електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом), на підставі виставленого рахунка Споживачу, в якому зазначаються суми до сплати за спожиту електричну енергію. У разі відсутності графіка погашення заборгованості та при відсутності в платіжному документі в реквізиті Призначення платежу посилань на період, за який здійснюється оплата, або перевищення суми платежу, необхідної для цього періоду, ці кошти, перераховані Споживачем за електричну енергію, Постачальник має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості Споживача з найдавнішим терміном її виникнення. У разі зміни тарифу надлишок (переплата) оплаченої, але не спожитої електричної енергії, зараховується Споживачу на його особовий рахунок як попередня оплата за новими тарифами в наступному розрахунковому періоді. У разі порушення умов оплати, зазначених у комерційній пропозиції, протягом двох розрахункових періодів, Постачальник залишає за собою право перевести Споживача на комерційну пропозицію, яка відповідає фактичному графіку оплати Споживача.

Відповідно до пункту 5 комерційної пропозиції № 1П та комерційної пропозиції№ 1/23 П рахунок за спожиту електричну енергію надається Споживачу до 12 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим. Рахунок за спожиту електричну енергію має бути оплачений протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка Споживачем. Рахунок на попередню оплату надається Споживачу до 12 числа (включно) поточного місяця на наступний розрахунковий місяць, з терміном оплати згідно з пунктом 4 даної комерційної пропозиції. Рахунки на оплату надаються Споживачу у відповідних структурних підрозділах Постачальника. В разі неотримання Споживачем рахунків Постачальник направляє рахунки Споживачу поштовим зв`язком. У такому випадку рахунки вважаються отриманими Споживачем з дня їх відправлення. Оплата вартості електричної енергії здійснюється Споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

Враховуючи вище зазначені умови договору, фактична дата отримання відповідачем рахунку на оплату електричної енергії у лютому 2022 року є 13 грудня 2022 року, а відтак строк оплати цього рахунку має граничну дату 20 грудня 2022 року.

Доказів того, що відповідач виконав свої зобов`язання зі сплати відпущеної у лютому 2022 року електричної енергії, матеріали справи не містять. Як не містять матеріали справи доказів того, що відповідач не погоджувався із об`ємом відпущеної у лютому 2022 року електричної енергії, або з розміром нарахованої за цю послугу грошових коштів.

Відсутність оплати виставленого рахунку, є порушенням з боку відповідача як умови договору, а так і норм законодавства України.

До статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (у період, який вказано позивачем), а відтак порушив договірні зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України), що є поведінкою, яка суперечить добросовісній та чесній діловій практиці в сфері господарських відносин, а відтак в сукупності стає правовою підставою для захисту прав та інтересів позивача шляхом стягнення в судовому порядку заборгованості в розмірі 2 270,34 грн.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (пункт 9.1 договору).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, законодавством передбачено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, у цьому разі, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 915/880/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 912/48/19, від 18 вересня 2019 року у справі № 908/1379/17).

Вимагати сплати суми боргу, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).

До того ж визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг). (Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 921/94/21).

Перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім сум 3% річних та інфляційних витрат, суд дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 113,61 грн. та інфляційних втрат у сумі 287,28 грн. є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Суд вважає за доцільне також послатися на висновки Великої Палати Верховного Суду, надані в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Натомість у даній справі такі обставини судом не встановлені, втім визначено, що відповідачем не погашено суму основного боргу, а сума нарахувань 3% річних у сумі 113,61 грн. та інфляційних втрат у сумі 287,28 грн. не дозволяє стверджувати про їх нерозумність, несправедливість та неспівмірність, та не може бути підставою для реалізації судом права на зменшення належних до стягнення нарахувань.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для зменшення відсотків річних, оскільки, розмір нарахованих позивачем відсотків річних відповідає законодавству та не є надмірним, зважаючи на розмір основної заборгованості. Зменшення розміру інфляційних втрат законодавством не передбачено і висновок Великої Палати Верховного Суду з приводу можливості зменшення відповідних нарахувань у вказаній постанові у справі № 922/1125/25 не міститься.

Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту у лютому 2022 року електроенергію у сумі 2 270,34 грн., а також 3% річних у сумі 113,61 грн. та інфляційних втрат у сумі 287,28 грн. є обґрунтованою та підлягають задоволенню.

Щодо факту споживання відповідачем у березні 2022 року електричної енергії у розмірі 420 кВт*год на загальну суму 1 858,44 грн., що на переконання позивача, підтверджується переданими даними від АТ «Харківобленерго», суд зазначає наступне.

24 лютого 2022 року відбулася військова агресія російської федерації проти України.

Місцем виконання договору № 17265,01 від 01 січня 2021 року є місце розташування електроустановок відповідача - Харківська область, Чугуївський район.

При цьому, позивач вказуючи про територіальну приналежні електроустановок відповідача зазначає с. Метайлівка, вулиця Вовчанський шлях, буд 39.

За даними свідоцтва про право власності № 8 від 31 жовтня 1997 року за ВАТ «Теплоенергомонтаж» (на даний час найменування юридичної особи Приватне акціонерне товариство «Теплоелектромонтаж»), яке було надано самим позивачем до матеріалів позовної заяви, за відповідачем засвідчено право власності на земельну ділянку для організації бази відпочинку, що розташована у Харківській області, Вовчанський район, без прив`язки до конкретного села/селища Харківської області.

Як вже вказано вище, Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів» було утворено у Харківській області Чугуївський район (з адміністративним центром у місті Чугуїв) у складі територій Вовчанської міської, Зміївської міської, Малинівської селищної, Новопокровської селищної, Печенізької селищної, Слобожанської селищної, Старосалтівської селищної, Чкаловської селищної, Чугуївської міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року за № 376, територія Чугуївського району Харківської області по вересень 2022 року віднесена до територій, що були тимчасово окуповані Російською Федерацією території України.

Військова агресія рф проти України, як і тимчасова окупація російською федерацією Чугуївського району Харківської області є загальновідомими фактами, а відтак не потребують доказуванню відповідачем в силу статті 75 ГПК України.

Відповідач, як суб"єкт господарської діяльності, при всій турботливості та обачності, які від нього вимагаються, не мав можливості протидіяти збройним формуванням держави-агресора по захопленню території розташування об`єкту споживання. Із суті звичаїв ділового обороту не випливає те, що відповідач повинен здійснювати розрахунок за послуги розподілу електричної енергії, коли фактично не отримував цю послугу.

Надання позивачем даних щодо споживання електричної енергії відповідачем у березні 2022 року не можуть бути беззаперечними доказами того, що саме Приватного акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж» здійснило споживання цієї електроенергії у березні 2022 року на об`єкті електроустановок споживача. Позивачем не доведено той факт, що у березні 2022 року з боку відповідача було спожито навіть 1 Квт електричної енергії.

Наявність у відповіді на адвокатський запит (а. с. 34, том 1) посилання на той факт, що у березні 2022 року АТ «Харківобленерго» отримало від відповідача звіт про покази засобу обліку телефонограмою, не підкріплені наданими доказами. Зокрема, до матеріалів справи не подано телефонограми АТ «Харківобленерго» зі змісту якої вбачалось, що у березні 2022 року відповідач скомунікувався із АТ «Харківобленерго» та саме за березень 2022 року надав звіт про покази засобу обліку. Навіть з огляду на те, що ПрАТ "Харківенергозбут" та АТ «Харківобленерго» є енергетичними компаніями, функції яких є спорідненими (надавання та розподіл електричної енергії), однак ця обставина не заміщує процесуального навантаження на позивача - довести свою позицію суду на підставі поданих доказів.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Отже, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме позивач у справі, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, споживання Приватним акціонерним товариством «Теплоенергомонтаж» у березні 2022 року електричної енергії в обсязі 420 кВт*год.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 Господарського процесуального кодексу України), факту споживання Приватним акціонерним товариством «Теплоенергомонтаж» у березні 2022 року електричної енергії в обсязі 420 кВт*год., тому нарахування суми заборгованості за надану електроенергію шляхом її споживання відповідачем - є безпідставними.

З огляду на справедливий та зважливий розгляд всіх наданих та допустимих доказв, враховуючи об`єктивні та загальновідомі обставини, а саме повномасштабне вторгнення держави-агресора на територію України та введення воєнного стану, те, що Чугуївський район Харківської області (місцезнаходження об`єкту споживання відповідача), у березні 2022 року входила до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією території України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача вартості електричної енергії за березень 2022 року, і, як наслідок, трьох відсотків річних та інфляційних за порушення грошового зобов`язання за договором.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача спожитої електричної енергії в обсязі 407 кВт*год втрат холостого ходу трансформатора на загальну суму 1 829,89 грн за квітень 2022 року, суд зазначає наступне.

У відповідності до додатку №11а до договору "Розрахунок витрат електричної енергії в мережах споживача" розрахунок платних витрат проводиться щомісяця відповідно до "Методики по визначенню витрат електроенергії в трансформаторах і лініях електропередач", затвердженою Міністерством енергетики України 18 лютого 1998 року.

01 січня 2014 року набрали чинності Методичні рекомендації визначення технологічних витрат електричної енергії в трансформаторах і лініях електропередавання, затверджені наказом Міненерговугілля України № 399 від 21 вересня 2013 року, які рекомендовано застосовувати для визначення технологічних витрат електричної енергії в елементах електричної мережі (силових трансформаторах, лініях електропередавання і реакторах) споживачів та інших суб`єктів господарювання при виконанні розрахунків обсягів споживання, передачі, постачання і виробництва електроенергії у випадках, передбачених Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року за № 28, та іншими нормативними документами (якщо розташування точок вимірювання електричної енергії не збігається з межею балансової належності елементів електричної мережі), для визначення технологічних витрат електричної енергії, що пов`язані з передачею електричної енергії електричними мережами суб`єктів господарювання, а також при складанні балансів електричної енергії в електричних мережах із переважно симетричним навантаженням.

В цих Методичних рекомендаціях до технологічних витрат електричної енергії відносять втрати енергії, обумовлені електромагнітними процесами у струмопровідних частинах електричної мережі і осердях апаратів при її передачі, а також кліматичні втрати та втрати енергії в ізоляції елементів мережі (далі - втрати електричної енергії).

Акціонерне товариство "Харківобленерго", яке виконує функції з розподілу електричної енергії на території Харківської області та є оператором системи розподілу, надало позивачу відомості щодо нарахувань за квітень 2022 року (а. с. 34, том 1) нараховано споживачу тільки в обсягах технологічних втрат електричної енергії, який визначається розрахунковим шляхом згідно з умовами додатка № 11а до договору про постачання електричної енергії від 25 жовтня 2006 року за № 17265,01 та відповідно до положень Методичних рекомендацій визначення технологічних витрат електричної енергії в трансформаторах i лініях електропередавання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисповості України від 21 червня 2013 року за № 399.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів визначається законністю джерел, умов і способів їх одержання. Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України ("Допустимість доказів") обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у певних випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування (постанови Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 913/38/20, від 25 лютого 2021 року у справі № 904/7804/16, від 26 лютого 2021 року у справі № 908/2847/19, ухвала Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 750/3192/14 ).

У пункті 4 частини 2 статті 2 ГПК України закріплено принцип змагальності сторін, а у статті 79 ГПК України - визначення вірогідності доказів.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц.

Факт нарахування витрат холостого ходу у квітні 2022 року відповідно до додатку № 11а до договору про постачання електричної енергії від 25 жовтня 2006 року за № 17265,01 та до положень Методичних рекомендацій визначення технологічних витрат електричної енергії в трансформаторах i лініях електропередавання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисповості України від 21 червня 2013 року за № 399, за відсутності фактичного постачання електричної енергії, є неправомірним, оскільки суперечить принципу реальності господарських операцій та вимогам чинного законодавства щодо обліку та розрахунків за спожиту електроенергію. Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що у період, за який здійснено нарахування (квітень 2022 року), трансформатор відповідача перебував у працездатному стані та був фізично підключений до електричної мережі відповідача, здійснення такого нарахування на основі розрахункових даних без фактичного споживання суперечить принципу обґрунтованості грошових вимог.

Тобто, на переконання суду, розмір заборгованості за квітень 2022 року, про який йдеться у цій справі, не може бути встановлений в контексті достовірності та доведеності.

Враховуючи вищенаведене у сукупності та беручи до уваги те, що позивачем не доведено належними, допустимими та вірогідними доказами факт наявності трансформатора відповідача у працездатному стані та його фізичного підключення до електромережі у період, за який здійснено нарахування витрат холостого ходу (квітень 2022 року), а відтак правомірність здійснення позивачем нарахування втрат холостого ходу без підтвердження фактичного постачання, є неправомірними та суперечить самій суті господарських правовідносин, а відтак суд доходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача витрат холостого ходу трансформатора у квітні 2022 року на загальну суму 1 829,89 грн та нарахованих на цю суму інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 128, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж» (Україна, 01013, вулиця Будіндустрії, будинок 5, офіс 210, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут" (Україна, 61057, місто Харків, вулиця Гоголя, будинок 10, ідентифікаційний код юридичної особи 42206328) заборгованості у сумі 2 270,34 грн за лютий 2022 року за договором №17265,01 про постачання електричної енергії споживачу від 01 січня 2021 року, 3% річних у сумі 113,61 грн. та інфляційних втрат у сумі 287,28 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 1 245,32 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "12" травня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко