УХВАЛА

12 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/2334/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025

за позовом Керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова

до: Львівської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап"

про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації прав,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова звернувся до господарського суду з позовом, заявленим в інтересах держави, до Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу "Гаражно-будівельний кооператив "Пікап" про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.11.2020 № 4816 та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення є незаконним, оскільки прийняте з порушенням вимог статті 41 Земельного кодексу України (за відсутності затвердженої містобудівної документації). Крім того, при передачі ділянки кооперативу порушено її цільове призначення, оскільки згідно зі статтею 41 цього Кодексу для гаражного будівництва можуть передаватися земельні ділянки лише із цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови, проте спірним рішенням передано ділянку з категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики та оборони.

Прокурор зазначав, що проєкт відведення земельної ділянки кооперативу відсутній, технічна документація щодо поділу та оспорюване рішення не містять жодних даних щодо необхідності забезпечення трьох членів кооперативу умовами для зберігання транспортних засобів (їх наявності, кількості тощо), а також обґрунтувань щодо розміру земельної ділянки, яка необхідна для цих цілей, площею 0,0982 га (по 0,0327 га для гаражного будівництва на кожного члена кооперативу), а статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, прокурор посилався на те, що органом, уповноваженим на захист інтересів держави, є Львівська міська рада, однак позивач та відповідач у цьому спорі збігаються в одній особі, тому Львівська міська рада може бути виключно відповідачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.05.2023 позов задоволено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що надання кооперативу спірної земельної ділянки для будівництва гаражів не відповідає вимогам чинного законодавства.

Матеріали справи не містять доказів того, що при прийнятті оспорюваного рішення здійснювалося дослідження обґрунтованості передання у складі трьох засновників земельної ділянки саме для будівництва та обслуговування гаражів і саме в такому розмірі. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що статутні види діяльності кооперативу суперечать цілям задоволення мінімальних потреб членів кооперативу у забезпеченні місця для зберігання транспортного засобу. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про порушення приписів статті 41 Земельного кодексу України при прийнятті оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування.

Надаючи оцінку способу захисту, суд дійшов висновку про те, що він є належний, достатній та ефективний, установлений законом, об`єктивно виправданий та обґрунтований і виключає в подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. Такий спосіб захисту призведе до повного відновлення порушеного права, відповідає змісту та характеру правопорушення та цілям судочинства, не суперечить принципу верховенства права, а судове рішення буде виконуваним і відповідатиме принципу процесуальної економії.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 наведене рішення скасовано, а в позові - відмовлено.

Колегія суддів встановила, що фактичним володільцем спірної земельної ділянки є кооператив, а тому належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у цій справі є віндикаційний позов. При цьому колегія зазначила, що позовна вимога про визнання недійсним спірного рішення не поновить прав держави, воно вичерпало свою дію виконанням, скасування державної реєстрації права власності не відновить право власності міської ради на спірне майно і внаслідок скасування такої реєстрації в державному реєстрі існуватиме прогалина.

Заступник керівника Львівської обласної прокуратури звернувся з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати, а рішення - залишити в силі. Скаржник не погоджується з висновками колегії суддів щодо способу захисту, зазначаючи про виключну правову проблему, котру має вирішити Велика Палати Верховного Суду, яка полягає у різному підході судів щодо розгляду позовних вимог, ефективності обраного способу захисту порушених прав у земельних справах, предметом оскарження у яких є рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок державної чи комунальної власності у приватну власність, за обставин нездійснення їх подальшого відчуження і наявності державної реєстрації права на них за відповідачем.

Скаржник також вважає, що наявні підстави для відступлення від висновку Верховного Суду щодо способу захисту порушеного права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22, яку врахував суд апеляційної інстанції, а також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 172, 19, 20, 41 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України "Про землеустрій", частини 1 статті 16, статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель".

За наслідками перевірки матеріалів поданої касаційної скарги, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

За сформованою практикою Великої Палати Верховного Суду вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (пункт 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21; пункт 9.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 180 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (пункт 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13)). Державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (пункти 61?63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункт 146 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Обрання ж позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76).

При цьому, відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції врахував постанову Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22, ухвалену щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а з урахуванням вказаних вище висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у зазначених постановах, суд касаційної інстанції зазначає, що відступ від наведених скаржником висновків, викладених у зазначеній постанові постанову Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22, з огляду на положення частини 1 статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (передача справи на розгляд палати для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати), частини 2 цієї статті (передача справи на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати), частини 3 цієї статті (передача справи на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду), враховуючи, що саме ці норми права регулюють питання передачі справи для відступу від висновків Верховного Суду, є неможливим.

Також колегія суддів зазначає, що наведені заявником обставини не свідчать про існування виключної правової проблеми в спірних правовідносинах. Позиція прокурора не містить викладення правової проблеми, яка має місце саме у правозастосуванні, зокрема обґрунтування, в чому вбачається складність застосування відповідних положень законодавства у зазначеній правовій ситуації, невизначеність поставлених судом правових питань на нормативному рівні, неможливість подолання проблеми існуючими процесуальними механізмами. Із викладеного вище вбачається, що Велика Палата Верховного Суду вже сформувала відповідну практику для врахування її судами при розгляді подібних спорів.

Подання прокурором 40 позовів (як він зазначає у касаційній скарзі з посиланням на кількісний критерій) всупереч вже сформованій на день подання відповідних позовів практиці Великої Палати Верховного Суду щодо належності та ефективності способів захисту порушеного права у такій категорії справ не може свідчити про наявність виключної правової проблеми.

За вказаних обставин не вбачається правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні викладеного у касаційній скарзі клопотання прокурора про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи те, що прокурор звернувся до суду із способом захисту прав держави, який не приведе до їх ефективного захисту, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову, що відповідає сформованій наведеній вище практиці Верховного Суду.

Крім того, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині повноти сплати апелянтом судового збору в частині включених в апеляційну скаргу на рішення суду заперечень на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду. Однак колегія суддів зазначає, що такі доводи не охоплюються вимогами касаційної скарги у цій частині і не є такими, що дають право суду касаційної інстанції відповідно до частини 4 статті 300 ГПК України виходити за межі вимог касаційної скарги.

У пунктах 7.6-7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини 1 статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у цій справі відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і Верховний Суд не вважає за необхідне відступати від таких висновків, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 293 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 914/2334/22 за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 31.03.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач