ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025м. ДніпроСправа № 904/672/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр", м. Дніпро

про стягнення 711 171,99грн

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Без виклику (повідомлення) учасників

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" заборгованості у розмірі 711 171,99грн, яка складається з:

- основного боргу у розмірі 279 353,67грн;

- курсової різниці у розмірі 135 017,37грн;

- пені у розмірі 55 160,92грн;

- 3% річних у розмірі 38 689,77грн;

- втрат від інфляції у розмірі 202 950,26грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 667,58грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки товару №7 від 21 серпня 2017 року в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2025 справу №904/672/25 передано на розгляд судді Євстигнеєвої Н.М.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2025 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників.

Відповідач правом на подання відзиву на позов з викладенням письмових пояснень у межах визначеного законом і судом строків не скористався, клопотань про необхідність витребування доказів чи прийняття від нього додаткових доказів не заявляв, як не заявив і про бажання надати власні пояснення по суті спору.

Ухвалу суду від 21.02.2025 в електронному вигляді доставлено до електронного кабінету відповідача 21.02.2025 (о 17:46год), що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 88 том 2).

Пунктом 2 частини шостої ст. 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відтак, відповідач мав право подати відзив на позовну заяву не пізніше 10.03.2025. У встановлений законом та ухвалою суду строк відповідач відзиву на позов не надав.

Згідно з частиною дев`ятою статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Окрім того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ухвалою суду від 11.04.2025 призначено судове засідання на 29.04.2025; викликано у судове засідання представника позивача для надання пояснень щодо розрахунку суми курсової різниці.

Відповідач у судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, про день, час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Ухвалу суду від 11.04.2025 в електронному вигляді доставлено до електронного кабінету відповідача 11.04.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 91 том 2).

У судовому засіданні представник позивача оголосила усне клопотання про залишення без розгляду вимоги про стягнення курсової різниці. Також, представником було зазначено, що розрахунок та докази понесених витрат на правову допомогу будуть надані до суду протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення.

Ухвалою суду від 29.04.2025 продовжено розгляд справи №904/672/25 в межах розумного строку у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними в матеріалах справи документами.

01 травня 2025 року від позивача до господарського суду надійшла заява про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 30 000,00грн. До заяви долучені докази понесених витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи приписи частини четвертої статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення підписано без його проголошення.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" (постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Пинязевицький кар`єр" (покупець, відповідач) укладено договір поставки товару №7 (а.с. 14-18 том 1).

За умовами пункту 1.1 договору зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, у строки та в порядку, що визначаються цим договором і чинним законодавством України.

Кількість, перелік, найменування, вартість товару та порядок розрахунків зазначаються в додатках (Специфікаціях), які є невід`ємною частішою нього договору (п. 1.2 договору).

Кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором у відповідності до чинного законодавства України, та сприяти іншій стороні у виконанні обов`язків (п. 2.1 договору).

За пунктом 2.3 покупець зобов`язаний: проводити оплату за одержаний товар у строки, передбачені Специфікаціями (п. 2.3.1); прийняти товар (п. 2.3.2); своєчасно та у повному обсязі виконувати інші обов`язки, передбачені цим договором та чинним законодавством (п. 2.3.3).

Постачальник має право вимагати оплати за поставлений товар (п. 2.6.1 договору).

У пунктах 3.1 3.3 договору визначено, що вартість товару за цим договором зазначається у відповідних Специфікаціях. Розрахунки між сторонами за цим договором здійснюються в гривнях у безготівковій формі. Загальна вартість цього договору визначається як сукупна вартість товару, який буде поставлений постачальником покупцю протягом строку дії договору.

Поставка товару здійснюється на умовах ЕХW на склад постачальника, м. Київ відповідно до Правил інтерпретації комерційних термінів (Інкотермс 2010) та у строки, вказаних у Специфікаціях. Передача товару покупцю здійснюється на складі постачальника (п. 4.1, 4.2 договору).

Приймання товару проводиться за наявності товаросупровідних документів: видаткової накладної; рахунку-фактури (п. 4.6 договору).

Покупець має право пред`явити постачальнику претензії по кількості на підставі підтверджуючих документів і по якості протягом гарантійного строку, встановленого заводом-виробником. У випадку наявності претензії по якості, товар не підлягає використанню до взаємного врегулювання питань за умовами договору (п. 4.7, 4.8 договору).

Згідно пункту 4.9 договору днем одержання товару вважається день підписання сторонами товаросупровідних документів.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту фактичної передачі товару та підписання сторонами видаткових накладних (п. 4.10 договору).

Представник покупця, при прийнятті товару, повинен передати постачальнику довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей (п. 4.11 договору).

Пунктом 7.1 договору визначено, що за невиконання чи неналежне виконання сторонами обов`язків за договором, сторони несуть відповідальність в порядку і розмірі, що передбачені цим договором та чинним законодавством України.

За порушення строків оплати покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від загальної суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати (п. 7.3 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. У випадку якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 15 календарних днів до дати закінчення договору письмово не заявить іншій стороні про намір його припинити/змінити, дія договору вважається автоматично продовженою строком на один календарний рік. Аналогічний порядок продовження строку дії договору застосовується і щодо всіх подальших періодів дії договору (п. 11.1 договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками без зауважень та заперечень до нього.

10.08.2018 сторонами підписано Специфікацію №1 до договору поставки №7 від 21.08.2017 на поставку товару: гідравлічний насос в зборі, VOE14520050, у кількості 1шт, на загальну суму 224 926,20грн (а.с. 19 том 1).

19.07.2019 сторонами підписано Специфікацію №2 до договору поставки №7 від 21.08.2017 на поставку товару (згідно переліку), на загальну суму 219 112,90грн (а.с. 21-22 том 1).

06.07.2021 сторонами підписано Специфікацію №3 до договору поставки №7 від 21.08.2017 на поставку товару (згідно переліку), на загальну суму 678 649,99грн (а.с. 23-24 том 1).

За пунктом 2 Специфікації № 3 від 06.07.2021 загальна вартість товару в гривні складає шістсот сімдесят вісім тисяч шістсот сорок дев`ять гривень дев`ятсот дев`ять копійок з ПДВ, загальна вартість товару в валюті долар США складає двадцять чотири тисячі вісімсот тридцять шість доларів сорок два цента.

У зв`язку з тим, що товар є імпортним, еквівалент загальної вартості товару в гривні вказаний за курсом продажу (ASК) долар США (USD) на Міжбанківській валютній біржі (за інформацією, розміщеною на сайті http://www.udinform.com) на момент закриття торгів, станом на 05.07.2021 (1 USD = 27,325грн) (п. 3 специфікації).

Оплата за товар здійснюється в три етапи:

1 етап: авансовий платіж в розмірі 30% від загальної вартості товару протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення рахунку;

2 етап: розрахунок в розмірі 30% від загальної вартості товару протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати відвантаження товару;

3 етап: остаточний розрахунок в розмірі 40% від загальної вартості товару протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати відвантаження товару (п. 4 специфікації).

Після проведення остаточного розрахунку по виставленому рахунку, в разі зміни курсу продажу (ASК) валюти долар США (USD) на Міжбанківській валютній біржі (за інформацією, розміщеною на сайті http://www.udinform.com), в порівнянні з курсом чинним на дату підписання даної специфікації, постачальник надає: загальний розрахунок коригування (з урахуванням сум курсової різниці по кожному платежу) (п. 6 специфікації).

Покупець проводить оплату курсової різниці згідно рахунка коригування на протязі 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення (п. 7 специфікації).

06.07.2021 сторонами підписано Специфікацію №4 до договору поставки №7 від 21.08.2017 на поставку товару (згідно переліку), на загальну суму 369 583,01грн (а.с. 25-26 том 1).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" виставило відповідачу рахунки на оплату:

№МС000000990 від 07.07.2021 на суму 678 649,99грн;

№МС000001125 від 02.08.2021 на суму 27 197,38грн;

№МС000001126 від 02.08.2021 на суму 7 623,00грн (а.с. 27 29 том 1).

На виконання умов договору № МО 295 від 06.07.2023 ТОВ " Майнінг Сервіс" поставило відповідачу товар на загальну суму 3 873 400,10грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними (а.с. 30 180 том 1, а.с. 1 - 39 том 2).

Видаткові накладні містять посилання на договір №7 від 21.08.2017, підписи сторін скріплені печатками підприємств.

ПАТ "Пинязевицький кар`єр" перерахувало на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 3 521 486,43грн, що підтверджується банківською випискою (а.с. 40-57 том 2).

Залишок несплаченої суми становить 279 353,67грн, а саме за видатковими накладними: № МС0002701 від 28 липня 2021 року на суму 249 533,29грн; №МС0002752 від 10 серпня 2021 року на суму 22 197,38грн; №МС0002753 від 10 серпня 2021 року на суму 7 623,00грн (а.с. 35, 38, 39 том 2).

Позивачем (постачальником) здійснено нарахування курсової різниці, станом на 23 січня 2025 року, у розмірі 135 017,37грн.

У січні 2025 року позивач направив на адресу відповідача досудову вимогу про стягнення заборгованості розмірі 711 171,99грн від 29 січня 2025 року, з вимогою сплатити у строк до 12.02.2025 (а.с. 58-62).

Згідно витягу з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення №011, вимога від 29.01.2025 вручена відповідачу 04.02.2025 та залишена без задоволення (а.с. 66 том 2).

Між тим докази заперечень відповідача щодо розрахунків вказаних вище сум (їх розміру та періоду нарахування тощо), власних контррозрахунків цих сум, матеріали справи не містять

Позивач посилається на те, що ним належним чином виконано зобов`язання, поставлено узгоджений товар, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання з повної оплати не виконав, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про стягнення основного боргу у розмірі 279 353,67грн, курсової різниці у розмірі 135 017,37грн, пені у розмірі 55 160,92грн, 3% річних у розмірі 38 689,77грн, втрат від інфляції у розмірі 202 950,26грн, що і стало причиною виникнення спору.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладення договору поставки, строк його дії, умови поставки, факт поставки, загальна ціна, строк оплати, докази оплати, наявність/відсутність заборгованості, наявність/відсутність підстав для застосування відповідальності за порушення зобов`язань за договором.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини першої ст. 193 Господарського Кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цім Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частини 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов`язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Частиною першою ст. 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За пунктом 2.3.1 покупець зобов`язаний проводити оплату за одержаний товар у строки, передбачені Специфікаціями.

Пунктом 4 специфікації №3 від 06.07.2021 визначено, що остаточний розрахунок в розмірі 40% від загальної вартості товару протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати відвантаження товару.

З огляду на положення спірного договору та специфікації до нього відповідач повинен був оплатити вартість поставленого товару:

за видатковою накладною №МС0002701 від 28.07.2021 не пізніше 27 вересня 2021 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України), прострочка виконання настає з 28.09.2021;

за видатковими накладними №МС0002752 від 10.08.2021, №МС0002753 від 02.08.2021 не пізніше 11 жовтня 2021 року (з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України), прострочка виконання настає з 12.10.2021.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 279 353,67грн відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

За наведеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 279 353,67грн визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача курсової різниці у розмірі 135 017,37грн, суд зазначає наступне.

У судовому засіданні, яке відбулося 29.04.2025, представник позивача, адвокат Рудометкіна Марія Олександрівна, заявила усне клопотання про залишення без розгляду позовні вимоги в частині стягнення курсової різниці.

Частиною другою статті 14 Господарського процесуального кодексу передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Положення Господарського процесуального кодексу України не містять жодних умов про те, що позивач повинен обґрунтовувати таку заяву, і лише в разі її обґрунтованості суд залишає позов без розгляду.

Таким чином, при розгляді заяви позивача про залишення позову без розгляду, суд не має оцінювати її мотиви.

Водночас, положення ст. 226 Господарського процесуального кодексу України не є диспозитивними та передбачають обов`язок суду залишити позов без розгляду з підстав вказаних у частині першій цієї статті.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача та залишення без розгляду позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" до Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" про стягнення курсової різниці у розмірі 135 017,37грн.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтями 216-217, 230-231 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми не своєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Як зазначено в частині першій ст. 230 та частині шостій ст. 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини другої ст. 343 ГК України та ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

В пункті 7.3. договору визначено, що за порушення строків оплати покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від загальної суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Позивач нарахував пеню за зобов`язаннями, що виникли фактично у вересні та жовтні 2021 року та просить стягнути пеню у розмірі 55 160,92грн за загальний період з 29.07.2024 до 29.01.2025 (а.с. 4-5 том 1).

Частиною шостою ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Приписами частини шостої статті 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, хоча законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду, однак його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу такого строку не може бути змінений за згодою сторін.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 20.08.2020 у справі № 902/959/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 зазначила, що на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює ч. 6 ст. 232 ГК України. Формулювання, яке містить ч. 3 ст. 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, у тому числі умови договору (у разі відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Наразі умовами договору визначено, що пеня сплачується за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Тобто за диспозицією пункту 7.3 договору укладеного між сторонами, нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором включаючи день оплати.

Дослідивши наданий розрахунок, суд встановив, що позивач нараховує пеню на суму боргу 414 371,04грн (основний борг - 279 353,67грн та курсова різниця - 135 017,37грн).

Такий розрахунок позивача є помилковим, оскільки, як уже встановлено судом, у відповідача виник обов`язок зі сплати основного боргу у розмірі 279 353,67грн.

Так, з урахуванням заявленого позивачем періоду з 29.07.2024 до 29.01.2025, в межах заявлених ним вимог з урахуванням обґрунтованої суми боргу 279 353,67грн, суд дійшов висновку, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 37 202,76грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми випливає, що нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 38 689,77грн за період з 20.12.2021 до 29.01.2025 та інфляційні втрати за період з січня 2022 року по грудень 2024 року у розмірі 202 950,26грн (а.с. 4-5 том 1).

Дослідивши наданий розрахунок, суд встановив, що позивач нараховує 3% річних та втрати від інфляції на суму боргу 414 371,04грн (основний борг - 279 353,67грн та курсова різниця - 135 017,37грн).

Такий розрахунок позивача є помилковим, оскільки, у відповідача виник обов`язок зі сплати основного боргу у розмірі 279 353,67грн.

Так, з урахуванням заявленого позивачем періоду з 20.12.2021 до 29.01.2025, в межах заявлених ним вимог з урахуванням обґрунтованої суми боргу 279 353,67грн, суд дійшов висновку, що розмір 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача становлять 26 060,25грн.

Окрім того, суд не погоджується з визначенням позивачем величини приросту індексу споживчих цін 148,977906%, який має заокруглюватися до десяткового числа після коми, та становить 149,0% (саме так визначаються місячні та річні індекси споживчих цін Державним комітетом статистики України, про що зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19).

Сума інфляційних втрат складає:

на суму боргу 279 353,67грн * 149,0% (сукупний індекс інфляції за січень 2022 року грудень 2024 року) = 416 236,97грн 279 353,67грн = 136 883,30грн.

Відповідно до частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи вищевикладене, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, стягненню з відповідача підлягає основний борг у розмірі 279 353,67грн, пеня у розмірі 37 202,76грн, 3% річних у розмірі 26 060,25грн, втрати від інфляції у розмірі 136 883,30грн, а всього 479 499,98грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд враховує таке.

Відповідно до частини четвертої ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура (ст. 1312 Конституції України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ст. 126 ГПК України).

Практична реалізація принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, у частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

- попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

- визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

- розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

18 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" (клієнт, позивач) та Адвокатським об`єднанням "Веріті груп" (адвокатське об`єднання, об`єднання, виконавець) укладено договір №18-01 про надання правничої допомоги (а.с. 67-71 том 2).

За цим договором Адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту професійну правничу (правову) допомогу щодо захисту інтересів останнього в органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, перед фізичними та юридичними особами, органах прокуратури, поліції, Національному бюро України (НАБУ), Державному бюро розслідувань (ДБР), Міністерстві внутрішніх справ України (МВС), Державної виконавчої служби, перед приватними виконавцями, в органах судової влади (судах всіх інстанцій та юрисдикцій), у судових процесах які розпочаті, або будуть розпочаті де стороною по справі є клієнт, в тому числі у судових процесах, які впливають або можуть впливати на права, обов`язки та інтереси клієнта (надалі іменується - послуги), а клієнт зобов`язується оплатити такі послуги (п. 1.1 договору).

За цим договором Адвокатське об`єднання може також надавати клієнту суміжні/супутні послуги, що не входять до переліку послуг визначених п. 1.1 договору.

Предмет, строки, вартість, порядок надання та інші умови таких суміжних / супутніх послуг затверджуються сторонами у відповідних додаткових угодах до договору (п. 1.2 договору).

За пунктом 2.2.3 клієнт зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги Адвокатського об`єднання в строк та на умовах визначених даним договором, де строк оплати зазначається в рахунках.

За пунктом 3.1 договору гонорар є формою винагороди Адвокатському об`єднанню за здійснення захисту, представництва інтересів та надання інших видів правової (професійної правничої) допомоги клієнту.

Розмір гонорару за надання правової (професійної правничої) допомоги здійснюється з розрахунку 4 000 (чотири тисячі гривень) гривень нуль копійок за 1 (одну) годину роботи/надання послуг (п. 3.2 договору).

Розмір гонорару, який клієнт має сплатити Адвокатському об`єднанню за здійснення захисту, представництва інтересів та надання інших видів правової (професійної правничої) допомоги може бути встановлений у додаткових угодах до цього договору (п. 3.3 договору).

Згідно пункту 4.1 договору договір набуває чинності з дати його підписання і діє до виконання своїх обов`язків його сторонами.

Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою без зауважень та заперечень до нього.

28 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" (клієнт, позивач) та Адвокатським об`єднанням "Вереті груп" (адвокатське об`єднання, об`єднання, виконавець) укладено додаткову угоду №5 до договору про надання правничої допомоги від 18.01.2024 №18-01 (а.с. 72-73 том 2).

Згідно п. 1.1, 2.1, 2.2 договору, сторони узгодили, що Адвокатське об`єднання зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу клієнту, а саме: проводити в інтересах та від імені клієнта всі необхідні дії, пов`язані зі стягнення заборгованості за договором поставки товару № 7 від 21 серпня 2017 року з Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" (), а також трьох процентів річних, інфляційного збільшення боргу та пені відповідно до Цивільного кодексу України (п. 1 додаткової угоди).

Відповідно до п. 3.2 договору, сторони погодили, що розмір гонорару, який клієнт має сплатити Адвокатському об`єднанню за надання правової (професійної правничої) допомоги, передбачених в п. 1 додаткової угоди, під час розгляду справи в суді першої інстанції становить 30 000 (тридцять тисяч гривень) 00 копійок (п. 2 додаткової угоди).

Фактичні витрати Адвокатського об`єднання, пов`язані з розглядом справи (оплата роботи спеціалістів, експертів, оплата інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів тощо), а також оплата судового збору за подання позовної заяви оплачуються клієнтом окремо від оплати послуг Адвокатського об`єднання (п. 3 додаткової угоди).

За пунктом 4 додаткової угоди додаткова угода №5 є невід`ємною частиною договору про надання правничої допомоги № 18-01 від 18.01.2024 та набирає чинності з дати її підписання сторонами, і діє протягом всього строку дії зазначеного договору.

28 лютого 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" (клієнт, позивач) та Адвокатським об`єднанням "Вереті груп" (адвокатське об`єднання, об`єднання, виконавець) складено та підписано Акт №1 прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг) (а.с. 115 том 2).

Адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв виконані роботи / надані послуги (професійну правничу допомогу) відповідно до додаткової угоди №5 до договору про надання правничої допомоги №18-01 від 18.01.2024 (п. 1 акту).

Виконані адвокатським об`єднанням роботи / надані послуги відповідають вимогам клієнта. Клієнт не має до адвокатського об`єднання будь-яких претензій щодо виконання останнім своїх зобов`язань за договором (п. 2 акту).

Згідно звіту про виконану Адвокатським об`єднанням "Вереті груп" роботу (надані послуги) від 30.04.2025, станом на 29.04.2025 відповідно до умов п. 1.1 додаткової угоди №5 до договору адвокатським об`єднанням у справі про стягнення заборгованості з Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" виконану наступну роботу (надано послуги):

- складання позовної заяви про стягнення заборгованості, оформлення додатків, направлення позовної заяви до Господарського суду Дніпропетровської області засобами поштового зв`язку;

- підготовлено копію позовної заяви з усіма доданими до неї документами для сторони відповідача, направлення до ПАТ "Пинязевицький кар`єр" засобами поштового зв`язку;

- складання клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, оформлення додатків, подача клопотання до Господарського суду Дніпропетровської області та ПАТ "Пинязевицький кар`єр" через електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС;

- участь у судовому засіданні (29.04.2025);

- складання заяви про стягнення з відповідача судових витрат, оформлення додатків, направлення заяви до Господарського суду Дніпропетровської області та ПАТ "Пинязевицький кар`єр" через електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" перерахувало на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання грошові кошти у розмірі 30 000,00грн, що підтверджується платіжною інструкцією №249 від 20.02.2025 (а.с. 114 том 2).

Доказом повноважень адвоката на представництво інтересів позивача у справі є: договір №18-01 про надання правничої допомоги від 18.01.2024; ордер серії АІ №1821592 від 13.02.20254 (а.с. 67-71, 74 том 2). Статус адвоката Рудометкіної Марії Олександрівни підтверджується Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД №005305 від 19.06.2024 (а.с. 75 том 2).

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00грн.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Адвокатський гонорар може існувати у двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (постанова Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

У разі відсутності у тексті договору умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, які надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково (постанова Касаційного господарського суду від 09.12.2021 у справі №922/3812/19).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ст.123 ГПК України).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див. також, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Частина четверта статті 126 ГПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За частиною п`ятою статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач заперечення проти заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу не надав.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, що склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Отже, суд вправі покласти на сторону лише ті судові витрати, які є обґрунтованими, неминучими, співмірними та розумними (розумно необхідними).

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Господарський суд, розподіляючи витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс", дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути не лише доведений, а документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Процесуальні документи, наявні у справі, а також участь у судовому засіданні 29.04.2025, підтверджують надання правової допомоги позивачу у цій справі адвокатом Рудометкіною М. О.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; відсутність складних розрахунків в позовній заяві; ціною позову (основний борг виник за трьома накладними), розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, наявність усталеної судової практики щодо розгляду спорів про стягнення заборгованості за договором поставки та те, що ця справа не є складною для адвокатів, які за своїм правовим статусом мають достатню правову кваліфікацію, господарський суд вважає, що загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, яка є обґрунтованою у цій справі складає 10 000,00грн. Зазначена сума і підлягає розподілу.

При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі (відповідача).

Оскільки за результатом розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 8322,42грн (479 499,98грн * 10 000,00грн/ 576 154,62грн).

Вирішуючи питання щодо розподілу судового збору суд враховує наступне.

За приписами статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Законодавче закріплення судових витрат має на меті, по-перше, відшкодування державі витрат, понесених на утримання судової системи і забезпечення її діяльності (саме у цьому проявляється компенсаційна функція інституту судових витрат) та, по-друге, покладає певні витрати на тих, хто звертається до суду за захистом, що покликано дисциплінувати фізичних та юридичних осіб від подання до суду необґрунтованих заяв і клопотань, забезпечуючи таким чином і процесуальну економію.

На думку Європейського суду з прав людини, судовий збір є обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Отже, обов`язковою умовою при зверненні до суду є дотримання сторонами вимог законодавства, зокрема, обов`язку сплати судового збору у відповідному розмірі (крім випадків звільнення від сплати судового збору).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлено Законом України "Про судовий збір".

Під час звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості у сумі 711 171,99грн позивач сплатив судовий збір у розмірі 10 667,58грн (711 171,99грн * 1,5%), що підтверджується платіжною інструкцією №177 від 06.02.2025. Зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України підтверджено випискою (а.с. 81, 85 том 2).

В подальшому позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги про стягнення курсової різниці у розмірі 135 017,37грн та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 576 154,62грн.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням) (п. 4).

Тобто з аналізу вищенаведеної норми вбачається, що залишення позову без розгляду саме за заявою позивача не передбачає повернення судового збору в порядку ст. 7 ЗУ "Про судовий збір".

Звертаючись до суду із позовом та заявляючи клопотання про залишення вимоги про стягнення курсової різниці у розмірі 135 017,37грн без розгляду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" повинно було усвідомлювати наслідки такого відкликання, зокрема, щодо неповернення сплаченої суми судового збору, оскільки повернення судового збору напряму залежить від процесуальних дій сторони.

За розгляд вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 576 154,62грн підлягає судовий збір у сумі 8 642,32грн (576 154,62грн * 1,5%).

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено судом частково, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 7 192,50грн (479 499,98грн * 8 642,32грн/ 576 154,62грн).

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 226, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" до Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" про стягнення курсової різниці у розмірі 135 017,37грн - залишити без розгляду.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" до Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" про стягнення 576 154,62грн - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Пинязевицький кар`єр" (ідентифікаційний код 01374553; юридична адреса: вул. Пушкіна генерала (Шевченківський, Соборний райони), буд. 1, м. Дніпро, 49107; фактична адреса: вул. Шевченка, буд. 15, смт. Гранітне, Малинський р-н, Житомирська обл., 11634) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Майнінг Сервіс" (ідентифікаційний код 39267616; вул. Палладіна Академіка, буд. 22, офіс 208, м. Київ, 03142) основний борг у розмірі 279 353,67грн (двісті сімдесят дев`ять тисяч триста п`ятдесят три гривні 67коп.), пеню у розмірі 37 202,76грн (тридцять сім тисяч двісті дві гривні 76коп.) 3% річних у розмірі 26 060,25грн (двадцять шість тисяч шістдесят гривень 25коп.), втрати від інфляції у розмірі 136 883,30грн (сто тридцять шість тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 30коп.), витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8322,42грн (вісім тисяч триста двадцять дві гривні 42коп.) та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 7192,50грн (сім тисяч сто дев`яносто дві гривні 50коп.), видати наказ.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення підписано 14.05.2025

Суддя Н.М. Євстигнеєва