РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.05.2025Справа № 910/2049/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київпромтехсервіс» (вул.Зарічна, буд.1В, кв.173, м.Київ, 02132; ідентифікаційний код 41099046)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (пр.Гузара Любомира, буд.44, м.Київ, 03065; ідентифікаційний код 42795490)

про стягнення 292 743,73 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київпромтехсервіс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення 292 743,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, за відсутності для того підстав, отримав 215 940,00 грн за банківською гарантією, якою було забезпечено виконання позивачем зобов`язань за договором № про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) від 30.05.2024, а також безпідставно утримав 76 803,73 грн нарахованих штрафних санкцій із суми грошових коштів, які мав сплатити позивачу за умовами вказаного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення недоліків.

25.02.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої виявлені судом недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

19.03.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на неналежне виконання позивачем умов договору в частині дотримання строку поставки товару, що і стало підставою для стягнення банківської гарантії та застосування оперативно-господарської санкції у виді утримання суми нарахованих штрафних санкцій із суми, що підлягала виплаті позивачу.

21.03.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечує проти наявності прострочення виконання зобов`язання за договором.

25.03.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які містять доводи, аналогічні тим, що були викладені у відзиві.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.05.2024, за наслідком проведення відкритих торгів (ідентифікатор закупівлі: UA-2024-02-27-006881-a), між Товариством з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київпромтехсервіс» (постачальник) було укладено договір № про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у визначений цим Договором строк передати у власність покупця насоси та компресори (агрегати насосні) код згідно з ЄЗС ДК-021:2015 - 42120000-6 (далі - товари), зазначені в специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього Договору, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити такі товари.

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна цього Договору визначається загальною вартістю товарів, зазначених у специфікації, та становить 3 599 000,00 грн, крім того ПДВ 719 800,00 грн. Ціна Договору, в тому числі ПДВ, становить 4 318 800,00 грн.

У п. 3.4 Договору сторони домовились про те, що якщо в день передачі покупцю товару офіційний курс НБУ гривні до євро зросте по відношенню до відповідного офіційного курсу НБУ станом на дату оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу оголошення про проведення процедури закупівлі, вказаного в п. 3.3 Договору, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару, що поставляється, може бути збільшена за формулою, зазначеною в п. 3.6 Договору, з укладенням сторонами додаткової угоди за формою, наведеною у додатку 3 до Договору.

Пунктом 4.2 Договору встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити вартість переданих постачальником та прийнятих покупцем товарів не раніше 20 та не пізніше 30 календарних днів з дати, яка є останньою: дати підписання покупцем без зауважень акту приймання ТМЦ за кількістю та якістю та дати підписання покупцем видаткової накладної.

Згідно з п. 5.1 Договору постачальник зобов`язується передати покупцю товари належної якості в кількості, строки та в місці поставки відповідно до специфікації, яка є додатком 1 до цього Договору. Датою поставки товару вважається дата, яка є останньою: дата підписання покупцем без зауважень акту приймання ТМЦ за кількістю та якістю та дата підписання покупцем видаткової накладної. Видаткова накладна підписується покупцем на підставі підписаного покупцем без зауважень та затвердженого акта приймання ТМЦ за кількістю та якістю, та за умови надання постачальником усіх передбачених п. 5.9 Договору документів.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що постачальник зобов`язаний одночасно з товаром передати покупцю документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), передбачені п. 5.9 цього Договору, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до цього Договору та чинного законодавства У країни.

У п. 5.9 Договору визначено, що право власності на товари переходить від постачальника до покупця з дати, яка є останньою: дати підписання покупцем без зауважень акту приймання ТМЦ за кількістю та якістю та дати підписання покупцем видаткової накладної.

Відповідно до п. 5.10 Договору одночасно з товаром постачальник зобов`язаний передати покупцю в повному обсязі належним чином оформлені наведені нижче документи (в рамках кожної поставки перелічені документи повинні бути надані постачальником одночасно із здійсненням поставки товару), зокрема, видаткову накладну, із зазначенням облікового запису матеріалу, визначеного у специфікації (підп. 5.10.1); документ про підтвердження якості товарів на кожну одиницю (або партію) товару (підп. 5.10.2); документ про підтвердження гарантійних зобов`язань виробника на товар (підп. 5.10.3); товарно-транспортну накладну (підп. 5.10.4); рахунок-фактуру (підп. 5.10.5).

За умовами пунктів 5.17, 5.18 Договору про виявлені недоліки/істотні недоліки покупець повідомляє постачальника шляхом направлення письмового повідомлення (вимоги) на адресу постачальника, вказану в розділі 16 Договору, та/або електронну адресу постачальника, вказану в п. 15.1 2 цього Договору. Після повного усунення постачальником виявлених недоліків/істотних недоліків товару та постачання товару належної якості у визначене специфікацією місце поставки покупець за результатами приймання товару по кількості та якості підписує без зауважень акт приймання ТМЦ за кількістю та якістю та видаткову накладну.

Згідно з підп. 7.3.2 п. 7.3 Договору за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товарів понад 30 календарних днів постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено.

Відповідно до п. 7.10 Договору зобов`язання постачальника, встановлені даним Договором, забезпечується оперативно-господарськими санкціями, що передбачені ст. 236 Господарського кодексу України, зокрема, покупець має право утримати суму нарахованих штрафних санкцій, що нараховуються згідно умов та порядку, встановлених цим Договором, та збитків, заподіяних невиконанням та/або неналежним виконанням Договору постачальником, з сум, які підлягають виплаті постачальнику. Оперативно-господарська санкція застосовується до постачальника після того, як він не сплатив у визначений строк штрафні санкції та/або збитки згідно з розрахунком штрафних санкцій та/або збитків за вимогою покупця, що направлена на адресу та/або електронну адресу постачальника, вказану в умовах цього Договору. Про застосування оперативно-господарської санкції покупець зобов`язаний письмово повідомити постачальника (підп. 7.10.1).

Пунктом 7.13 Договору передбачено, що відповідно до умов тендерної документації процедури закупівлі за предметом закупівлі «Насоси та компресори (Агрегати насосні)» згідно з оголошенням про проведення процедури закупівлі UA-2024-02-27-006881-a, оприлюдненим на веб-порталі Уповноваженого органу 27.02.2024, постачальник зобов`язується надати покупцю не пізніше дати укладення цього Договору в забезпечення виконання Договору безвідкличну безумовну банківську гарантію (далі - гарантія) на суму 215 940,00 грн, що становить 5% ціни цього Договору. У разі невиконання (неналежного виконання) постачальником основного зобов`язання за цим Договором покупець має право одержати задоволення своїх вимог, передбачених умовами цього Договору та чинним законодавством України, на умовах визначених гарантією. Під невиконанням (неналежним виконанням) постачальником основного зобов`язання за цим Договором сторони розуміють порушення постачальником строків поставки, зазначених у Специфікації (підпункти 7.13.1, 7.13.2).

Термін (строк) дії гарантії - до 05.05.2025 включно (п. 7.15 Договору).

Згідно з п. 7.19 Договору забезпечення виконання Договору повертається за умови повного та належного виконання постачальником умов Договору та настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами Договору, протягом 5 банківських днів з дня настання таких обставин. Повернення забезпечення виконання Договору здійснюється шляхом направлення відповідного листа (повідомлення) постачальнику або банку-гаранту у разі надання постачальником забезпечення виконання Договору у вигляді оригіналу банківської гарантії в паперовій формі. Повернення забезпечення виконання Договору, наданого у вигляді електронної банківської гарантії, здійснюється шляхом направлення відповідного SWІFТ-повідомлення через банк бенефіціара на адресу банка-гаранта. Моментом належного виконання зобов`язання покупця щодо повернення оригіналу банківської гарантії є дата, зазначена на відповідному супровідному листі (повідомленні) покупця.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2025 (включно), а в частині розрахунків - до їх повного виконання (п. 12.1 Договору).

У специфікації, яка є додатком № 1 до Договору, сторони узгодили найменування товарів, їх кількість вартість, визначили гарантійний строк, місце і строк поставки - 210 календарних днів з дати укладення Договору.

26.12.2024, на виконання п. 3.4 Договору, сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору, якою, серед іншого внесли зміни до п. 3.1 Договору та визначили, що ціна Договору, в тому числі ПДВ, становить 4 517 866,48 грн.

Відповідно до умов Договору позивач поставив відповідачу товар за видатковою накладною № 181 від 26.12.2024.

Під час прийняття товарів відповідачем виявлено низку недоліків, які викладені в акті невідповідностей ТМЦ по кількості та/або якості № 13/н від 30.12.2024, а саме:

- неналежним чином оформлені гарантійні зобов`язання (постачальником надано документ, в якому вказано гарантію на поставлене обладнання протягом 12 місяців після остаточного введення в експлуатацію або 18 місяців після відвантаження з заводу), що не відповідає умовам Договору;

- відсутні технічні паспорти на агрегати насосні із вказаними технічними характеристиками;

- не надано рахунок-фактуру.

Листом № ТОВВИХ-24-20492 від 01.01.2025 відповідач повідомив позивача про вказані зауваження та про виклик його представника до місця приймання товарів.

У відповідь, листом № 01 від 06.01.2025, позивач повідомив про усунення зауважень, на підтвердження чого надав скан-копії рахунку № 185 від 26.12.2024, а також паспортів з вказанням технічних характеристик та гарантійних зобов`язань.

13.01.2025 було підписано акт приймання товарів за кількістю та якістю № 16, яким засвідчено, що поставлені за видатковою накладною № 181 від 26.12.2024 товари відповідають умовам Договору.

Оскільки останній день встановленого у специфікації строку поставки товару припав на 26.12.2024, а товар було прийнято відповідачем лише 13.01.2025, відповідач направив позивачу вимогу про сплату штрафних санкцій № ТОВВИХ-25-891 від 16.01.2025, у якій вимагав у строк до 22.01.2025 сплатити пеню в розмірі 76 803,73 грн.

Листом № 15 від 21.01.2025 позивач надав відзив на вимогу, яким відмовив у її задоволенні.

З огляду на несплату в установлений строк штрафних санкцій, відповідач надіслав позивачу повідомлення № ТОВВИХ-25-1361 від 24.01.2025 про застосування оперативно-господарської санкції, передбаченої підп. 7.10.1 п. 7.10 Договору у виді утримання суми штрафних санкцій у розмірі 76 803,73 грн із суми грошових коштів, які підлягають сплаті позивачу за умовами Договору.

04.02.2025 відповідач, через Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк» надіслав Акціонерному товариству «Юнекс Банк» вимогу за банківською гарантією.

У подальшому позивач, як принципал, отримав від Акціонерного товариства «Юнекс Банк» повідомлення про отримання вимоги бенефіціара по банківській гарантії від 17.05.2024 № 2024/1/1370/V (вих. № 25.3-1095 від 04.02.2025). Відповідно до цього повідомлення 04.02.2025 до Акціонерного товариства «Юнекс Банк», як гаранта, від відповідача, як бенефіціара, надійшла вимога про сплату гарантійного платежу за банківською гарантією забезпечення виконання зобов`язань № 2024/1/1370/V від 17.05.2024 у розмірі 215 940,00 грн, у зв`язку з настанням гарантійного випадку, а саме неналежним виконанням умов Договору в частині прострочення термінів поставки товару відповідно до пункту 5.1 Договору. У зв`язку з цим гарант вимагав від принципала перерахувати в строк не пізніше 07.02.2025 грошові кошти у розмірі 215 940,00 грн для задоволення вимог бенефіціара.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до відповідача з листом № 24 від 05.02.2025, у якому просив відкликати вимогу до Акціонерного товариства «Юнекс Банк».

Відповідно до платіжної інструкції № 186 від 07.02.2025 позивач перерахував гарантові 215 940,00 грн за банківською гарантією.

З наданого позивачем акту звірки взаємних розрахунків вбачається, що 11.02.2025 відповідачем було сплачено позивачу 4 441 062,75 грн за Договором.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що він належним чином виконав свої зобов`язання за Договором, тому 215 940,00 грн отримані відповідачем за банківською гарантією та 76 803,73 грн, які відповідач нарахував і утримав із належних позивачу сум, отримані відповідачем безпідставно і мають бути стягнуті з нього на користь позивача.

Заперечення відповідача проти позовних вимог ґрунтуються на тому, що позивач прострочив виконання зобов`язання, позаяк граничний строк поставки товару припав на 26.12.2024, а товар було прийнято відповідачем лише 13.01.2025, що є достатньою підставою для стягнення коштів за банківською гарантією та застосування штрафних санкцій.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України, а також положень Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (частини 1, 2 статті 689 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням погодженого сторонами у специфікації строку поставки, граничним днем поставки товару було 26.12.2024.

Судом встановлено, що позивач на виконання Договору поставив товар на суму 4 517 866,48 грн, про що свідчать видаткова накладна № 181 від 26.12.2024 та акт приймання товарів за кількістю та якістю № 16 від 13.01.2025.

При цьому у пункті 5.1 Договору сторони домовились, що датою поставки товару вважається дата, яка є останньою: дата підписання покупцем без зауважень акту приймання ТМЦ за кількістю та якістю та дата підписання покупцем видаткової накладної, що є правом сторін і узгоджується із положеннями частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України.

Відтак, оскільки акт приймання товарів за кількістю та якістю № 16 було підсипано 13.01.2025, датою поставки товару позивачем є саме 13.01.2025.

В контексті викладеного суд відхиляє посилання позивача на пункт 15 вказаного акту, в якому зазначено, що строк поставки ТМЦ відповідає умовам Договору, оскільки це не змінює дату поставки, яка визначається відповідно до умов Договору.

Також суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що до акту невідповідностей ТМЦ по кількості та/або якості № 13/н від 30.12.2024 було внесена недостовірна інформація.

Так, як встановлено судом, у листі № 01 від 06.01.2025 позивач повідомив відповідача про усунення зауважень, на підтвердження чого надав скан-копії рахунку № 185 від 26.12.2024, а також паспортів з вказанням технічних характеристик та гарантійних зобов`язань.

У цьому контексті слід зауважити, що Європейським судом з прав людини у своїй практиці було неодноразово застосовано принцип «естопель», тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі («Хохліч проти України», заява № 41707/98).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що дії особи, яка спочатку визнає наявність недоліків при поставці товарів і усуває їх, а згодом стверджує про відсутність таких недоліків (надання документів у повному обсязі) є непослідовними, що свідчить про порушення доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки).

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до підп. 7.3.2 п. 7.3 Договору за порушення строків поставки товарів або недопоставку товарів постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1% вартості товарів, поставку яких прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення.

З огляду на викладене, оскільки неналежне виконання позивачем зобов`язання за Договором підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення позивача від відповідальності, не наведено, суд вважає обгрунтованим нарахування відповідачем пені на підставі підп. 7.3.2 п. 7.3 Договору за прострочення позивачем поставки товару.

Як встановлено судом пеня в розмірі 76 803,73 грн нарахована відповідачем за період з 27.12.2024 по 12.01.2025 із вартості несвоєчасно поставленого товару в сумі 4 517 866,48 грн.

Частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України передбачено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 Господарського кодексу України за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку. До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Згідно з частинами 1, 2 статті 237 Господарського кодексу України підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

У частині 1 статті 236 Господарського кодексу України викладено примірний перелік видів оперативно-господарських санкцій, які сторони можуть передбачати у господарських договорах. При цьому за змістом частини 2 цієї статті вказаний перелік не є вичерпним. Сторони можуть передбачити у договорі також інші оперативно-господарські санкції.

Виходячи з аналізу положень статті 237 Господарського кодексу України особливістю оперативно-господарських санкцій є те, що, на відміну від штрафних, до яких вдаються виключно за рішенням суду, вони застосовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, тобто без попередження заздалегідь. Оперативно-господарські санкції застосовують безпосередньо самі суб`єкти господарських відносин в оперативному порядку, тобто без звернення до судових або інших уповноважених органів, і без згоди іншої сторони зобов`язання - це, зокрема, є головною умовою застосування сторонами таких санкцій, про що має бути пряма вказівка в договорі. При цьому до суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, які передбачено договором. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 905/2464/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2020 у справі № 910/17955/17.

Оперативно-господарські санкції можуть полягати в односторонній відмові від господарського зобов`язання (повністю або частково) або в односторонній зміні його умов. Оперативно-господарські санкції застосовуються відповідною особою - стороною зобов`язання в односторонньому порядку, а їх перелік та порядок вжиття визначаються виключно положеннями договору, укладеного між сторонами. Мета застосування зазначених санкцій - припинення або запобігання повторенню порушень зобов`язання шляхом оперативного впливу на правопорушника. Оперативно-господарські санкції застосовуються виключно за рішенням управненої сторони й спрямовані на корегування подальшої поведінки порушника господарського зобов`язання в майбутньому. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 905/2464/17, від 04.11.2019 у справі № 905/975/18, від 20.10.2020 у справі № 905/267/19.

Сторонами за взаємною згодою, що ґрунтується на принципі свободи договору, в пункті 7.10 Договору узгоджено умову щодо можливості застосування до постачальника оперативно-господарських санкцій, а саме покупець має право утримати суму нарахованих штрафних санкцій, що нараховуються згідно умов та порядку, встановлених цим Договором, та збитків, заподіяних невиконанням та/або неналежним виконанням Договору постачальником, з сум, які підлягають виплаті постачальнику. Оперативно-господарська санкція застосовується до постачальника після того, як він не сплатив у визначений строк штрафні санкції та/або збитки згідно з розрахунком штрафних санкцій та/або збитків за вимогою покупця, що направлена на адресу та/або електронну адресу постачальника, вказану в умовах цього Договору. Про застосування оперативно-господарської санкції покупець зобов`язаний письмово повідомити постачальника (підп. 7.10.1).

Отже, покупець має право в односторонньому безумовному порядку застосувати до постачальника оперативно-господарську санкцію у виді утримання нарахованих штрафних санкцій із належних до сплати сум, шляхом направлення постачальнику повідомлення із зазначенням утриманої суми.

Судом встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов`язань відповідач направив позивачеві вимогу про сплату штрафних санкцій № ТОВВИХ-25-891 від 16.01.2025, у якій вимагав у строк до 22.01.2025 сплатити пеню в розмірі 76 803,73 грн.

З огляду на несплату пені в установлений строк, відповідач надіслав позивачу повідомлення № ТОВВИХ-25-1361 від 24.01.2025 про застосування оперативно-господарської санкції, передбаченої підп. 7.10.1 п. 7.10 Договору у виді утримання суми штрафних санкцій у розмірі 76 803,73 грн із суми грошових коштів, які підлягають сплаті позивачу за умовами Договору.

Виходячи з обставин справи суд вважає, що і порядок застосування, і зміст оперативно-господарської санкції, що визначена сторонами у Договорі, розуміється як право покупця отримати суму нарахованих штрафних санкцій, право на які виникає після неналежного виконання зобов`язання. Тобто за своїм змістом оперативно-господарська санкція, передбачена підп. 7.10.1 п. 7.10 Договору нерозривно пов`язана із штрафними санкціями, передбаченими п. 7.3 цього ж Договору, та має похідний характер.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов Договору відповідач правомірно застосував до позивача оперативно-господарську санкцію, передбачену умовами Договору, і за наслідками перерахування відповідачем грошових коштів в сумі, яка підлягає сплаті виконавцю після утримання пені, вказаної в повідомленні, грошове зобов`язання відповідача вважається виконаними у повному обсязі.

Відтак, з огляду на правомірність застосування оперативно-господарської санкції та утримання відповідачем, на підставі підп. 7.10.1 п. 7.10 Договору, нарахованої пені в розмірі 76 803,73 грн, розрахунок якої перевірено судом, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення зазначеної суми з відповідача як безпідставно отриманої.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник має право зазначити в оголошенні про проведення конкурентної процедури закупівлі та в тендерній документації/оголошенні про проведення спрощеної закупівлі вимоги щодо надання забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції. У разі якщо замовник вимагає надання забезпечення тендерної пропозиції/ пропозиції, у тендерній документації/оголошенні про проведення спрощеної закупівлі повинні бути зазначені умови його надання, зокрема, розмір, строк дії та застереження щодо випадків, коли забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції не повертається учаснику. У такому разі учасник під час подання тендерної пропозиції/пропозиції одночасно надає забезпечення тендерної пропозиції/пропозиції.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник має право вимагати від переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі внесення ним не пізніше дати укладення договору про закупівлю забезпечення виконання такого договору, якщо внесення такого забезпечення передбачено тендерною документацією або в оголошенні про проведення спрощеної закупівлі.

З урахуванням наведених положень, відповідачем для даної процедури закупівлі зазначено вимоги щодо надання учасником закупівлі банківської гарантії виконання договору.

Так, у пункті 7.13 Договору зазначено, що відповідно до умов тендерної документації процедури закупівлі за предметом закупівлі «Насоси та компресори (Агрегати насосні)» згідно з оголошенням про проведення процедури закупівлі UA-2024-02-27-006881-a, оприлюдненим на веб-порталі Уповноваженого органу 27.02.2024, постачальник зобов`язується надати покупцю не пізніше дати укладення цього Договору в забезпечення виконання Договору безвідкличну безумовну банківську гарантію (далі - гарантія) на суму 215 940,00 грн, що становить 5% ціни цього Договору. У разі невиконання (неналежного виконання) постачальником основного зобов`язання за цим Договором покупець має право одержати задоволення своїх вимог, передбачених умовами цього Договору та чинним законодавством України, на умовах визначених гарантією. Під невиконанням (неналежним виконанням) постачальником основного зобов`язання за цим Договором сторони розуміють порушення постачальником строків поставки, зазначених у Специфікації (підпункти 7.13.1, 7.13.2).

Правовідносини, що виникли на підставі гарантії підпадають під правове регулювання норм § 4 глави 49 Цивільного кодексу України та глави 22 Господарського кодексу України, а також Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 (далі - Положення), Уніфікованих правил міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (стаття 547 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України).

Стаття 560 Цивільного кодексу України визначає, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 1 статті 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень (частина 3 статті 200 Господарського кодексу України).

Отже, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, беніфіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед беніфіціаром. Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта. Такий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19.

Згідно із статтею 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

У пункті 9 частини 3 розділу I Положення визначено, що гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов`язань у повному обсязі або їх частину в разі пред`явлення бенефіціаром вимоги та дотримання всіх вимог, передбачених умовами гарантії. Вказаним Положенням передбачено, що безвідклична гарантія - гарантія, умови якої не можуть бути змінені і вона не може бути припинена банком-гарантом згідно із заявою принципала без згоди та погодження з бенефіціаром; безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

Основною із функцій гарантії, зокрема і банківської гарантії, є забезпечувальна функція, яка полягає в тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання зобов`язань принципала перед бенефіціаром.

За змістом положень статей 561, 566 Цивільного кодексу України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Обов`язок гаранта перед кредитором обмежується сплатою суми, на яку видано гарантію. У разі порушення гарантом свого обов`язку його відповідальність перед кредитором не обмежується сумою, на яку видано гарантію, якщо інше не встановлено у гарантії.

Відповідно до частини 1 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

При цьому відповідно до пункту 2 глави 4 розділу II Положення одержана вимога/повідомлення бенефіціара або банку бенефіціара є достатньою умовою для банку-гаранта (резидента) сплатити кошти бенефіціару за гарантією, якщо вимога/повідомлення та документи, обумовлені в гарантії, відповідатимуть умовам, які містяться в наданій гарантії, а також отримані банком - гарантом (резидентом) протягом строку дії гарантії і способом, зазначеним у гарантії.

Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.

У постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплати грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією.

Положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частина 3 статті 563 Цивільного кодексу України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Адже гарант може видати на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.

Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.

Статтею 564 Цивільного кодексу України передбачено, що після одержання вимоги кредитора гарант повинен негайно повідомити про це боржника і передати йому копії вимоги разом з доданими до неї документами. Гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.

Відповідно до частини 1 статті 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

З урахуванням викладеного Акціонерне товариство «Юнекс Банк» надіслало позивачу повідомлення про отримання вимоги бенефіціара по банківській гарантії від 17.05.2024 № 2024/1/1370/V (вих. № 25.3-1095 від 04.02.2025), у якому вимагало перерахувати в строк не пізніше 07.02.2025 грошові кошти у розмірі 215 940,00 грн для задоволення вимог бенефіціара.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю:

1) після виконання переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю;

2) за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним;

3) у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону;

4) згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 4 517,866,48 грн та сплачено його вартість. У подальшому претензій щодо якості поставленого товару у відповідності до умов Договору, а також письмових претензій та/або письмових повідомлень щодо невідповідності фактично поставленого товару вимогам національних стандартів/технічним умовам, технічній та/або іншій документації, наявності дефектів товару або пошкодження пакування, а також складання актів про виявлені недоліки відповідач не пред`являв.

За таких обставин у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем у повному обсязі виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі товару відповідачу.

Відповідно до положень пункту 7.19 Договору, які узгоджуються з вимогами статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі», забезпечення виконання Договору повертається після виконання виконавцем всіх його умов упродовж п`яти банківських днів з дня настання граничної дати оплати (остаточного розрахунку) згідно з умовами Договору.

Відтак, з огляду на повне виконання позивачем умов Договору в частині поставки товару, відповідач повинен був повернути банківську гарантію, натомість, у порушення умов пункту 7.19 Договору, відповідач не тільки не здійснив повернення банківської гарантії, а й направив 04.02.2025 вимогу до гаранта щодо сплати повної суми банківської гарантії, не зважаючи на повне виконання позивачем зобов`язань за Договором щодо поставки товару.

Так, судом встановлено, що 04.02.2025 відповідач, через Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк», надіслав Акціонерному товариству «Юнекс Банк» вимогу за банківською гарантією від 17.05.2024 № 2024/1/1370/V.

У подальшому позивач отримав від Акціонерного товариства «Юнекс Банк» повідомлення про отримання вимоги бенефіціара по банківській гарантії від 17.05.2024 № 2024/1/1370/V (вих. № 25.3-1095 від 04.02.2025) та відповідно до платіжної інструкції № 186 від 07.02.2025 перерахував Акціонерному товариству «Юнекс Банк» 215 940,00 грн за банківською гарантією.

Між тим, оскільки зобов`язання за Договором були виконані позивачем у повному обсязі, то гарантійний випадок не настав, у зв`язку з чим підстав для направлення відповідачем вимоги до банка-гаранта щодо сплати банківської гарантії не було.

До правовідносин у даній справі підлягає застосуванню не лише Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України, а і спеціальний закон - Закон України «Про публічні закупівлі», відповідно до частини 2 статті 27 якого замовник повертає забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем процедури закупівлі/спрощеної закупівлі договору про закупівлю, а також за рішенням суду щодо повернення забезпечення договору у випадку визнання результатів процедури закупівлі/спрощеної закупівлі недійсними або договору про закупівлю нікчемним; у випадках, передбачених статтею 43 цього Закону; згідно з умовами, зазначеними в договорі про закупівлю, але не пізніше ніж протягом п`яти банківських днів з дня настання зазначених обставин.

Тобто вказана норма Закону, яка безпосередньо регулює відносини суб`єктів господарювання у процедурі публічних закупівель, чітко передбачає момент повернення замовником забезпечення договору - після його виконання учасником-переможцем, у той час як можливість неповернення замовником забезпечення виконання договору існує лише у разі невиконання учасником умов договору.

При цьому, невиконання має місце лише у випадку відсутності дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 910/6433/18, від 21.02.2020 у справі № 910/4460/19, від 14.01.2019 у справі № 910/3777/18, від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23

Підставою для утримання банківської гарантії є саме невиконання договору, а не певне порушення строків його виконання (див. постанову Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 910/12114/23).

Відтак, здійснивши оцінку змісту укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку про те, що умови пункту 7.19 Договору передбачають повернення відповідачем забезпечення виконання Договору після виконання позивачем Договору у повному обсязі протягом 5 банківських днів з граничної дати оплати, а також те, що підставою для неповернення забезпечення є саме невиконання позивачем умов Договору (не здійснення поставки товару), а не неналежне його виконання.

Судом також встановлено та відповідачем не спростовано, що товар за Договором поставлений у повному обсязі, прийнятий та повністю сплачений останнім, що свідчить про виконання позивачем зобов`язання за Договором та прийняття такого виконання відповідачем.

Наведене підтверджує те, що з моменту повного виконання позивачем Договору та проведення остаточних розрахунків за товар у відповідача виникло зобов`язання щодо повернення забезпечення виконання Договору, що не було ним виконано в порушення вимог статті 27 Закону України «Про публічні закупівлі» та пункту 7.19 Договору.

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20 якщо бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

З огляду на викладене та встановлені обставини повного виконання позивачем зобов`язання з поставки товару за укладеним між сторонами Договором, суд дійшов висновку про те, що отримані відповідачем 215 940,00 грн за банківською гарантією є такими, що набуті без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, тому позовна вимога про стягнення зазначеної суми є обґрунтованою.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів в розмірі 215 940,00 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 3 239,10 грн - на відповідача, в розмірі 1 152,06 грн - на позивача.

Враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір в більшому розмірі, ніж передбачено законом, переплата в сумі 0,84 грн може бути йому повернута в порядку статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 129, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (пр.Гузара Любомира, буд.44, м.Київ, 03065; ідентифікаційний код 42795490) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київпромтехсервіс» (вул.Зарічна, буд.1В, кв.173, м.Київ, 02132; ідентифікаційний код 41099046) грошові кошти в розмірі 215 940 (двісті п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 239 (три тисячі двісті тридцять дев`ять) грн 10 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.05.2025.

Суддя Т.П. Капцова