ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/2112/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Мамалуй О. О.,

за участю секретаря судового засідання Москалика О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

у складі судді Назаренко Н.Г.

від 16.09.2024

та постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів Іванова О.Г., Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.

від 03.02.2025

у справі за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія"

про стягнення штрафних санкцій за договором,

за участю представників:

від позивача: Пікульська К.В.,

від відповідача: Сиромятников Е.О.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року Акціонерне товариство "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГІЯ" про стягнення штрафних санкцій за договором поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023 у загальному розмірі 1 862 695,22 грн, з яких 1 164 305,22 грн - пеня; 698 390,00 грн штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023 в частині повної та своєчасної поставки товару.

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

19.04.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГІЯ" (постачальника) та Акціонерним товариством "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі заступника директора з матеріально-технічного забезпечення Філії Бурове управління «УКРБУРГАЗ» Акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" (в якості покупця) було укладено Договір поставки № УБГ 227/015-23 (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору постачальник зобов`язується поставити покупцеві дизель-генераторні установки малої потужності в асортименті (далі - товар), зазначений в специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець прийняти і оплатити такий товар. Під поставкою сторони розуміють передачу товару постачальником для прийняття покупцем.

За змістом пункту 1.2. Договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару вказується у специфікації (далі специфікація), яка є додатком № 1 до Договору та є його невід`ємною частиною. Строк поставки товару визначається графіком поставки товару, який є додатком № 3 до Договору та є його невід`ємною частиною.

У відповідності до пункту 2.1. Договору постачальник повинен поставити покупцю товар, передбачений цим Договором, (невідповідність товару умовам Договору для цілей застосування розділу VII Відповідальність Сторін прирівнюється до неналежної якості товару), якість якого відповідає сертифікатам якості / відповідності та / або паспорту / -ам виробника, Держстандартам, (при необхідності), технічним або іншим вимогам / умовам, які пред`являються до Товару даного виду та підтверджується відповідними документами.

Згідно з пунктом 3.1. Договору ціна товару вказується в специфікації в гривнях без урахування ПДВ (застосовується, якщо постачальник є резидентом України, платником ПДВ) або в іноземній валюті без урахування ПДВ (застосовується, якщо постачальник є нерезидентом відповідно до чинного законодавства України - далі нерезидент в Україні).

У відповідності до пункту 5.1. Договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікації та графіку поставки до цього Договору. Здійснення поставки товару не потребує будь-яких додаткових погоджень, крім тих, що передбачені Договором.

Відповідно до пункту 5.2. Договору датою прийняття товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару, форма якого наведена в додатку 4 до цього Договору, який є невід`ємною частиною (застосовується, якщо постачальник є нерезидентом в Україні) або видаткової накладної. Датою передачі постачальником товару для прийняття покупцем є дата прибуття товару до місця поставки зазначена у відповідному товарно-транспортному документі або дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару, якщо покупець за допомогою товаротранспортних документів не може визначити дату їх передачі для прийняття. Право власності на товар, ризик випадкового знищення/пошкодження переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).

У випадку, якщо покупець виявить помилки в документах, що передбачені п. 5.4., 5.5.1-5.5.4 та/або відсутність одного з документів, передбачених п. 5.4., 5.5.1-5.5.4, постачальник зобов`язаний виправити такі помилки та/або надати відсутній документ/-ти (застосовується, якщо постачальник є нерезидентом в Україні). Строк поставки не буде подовжено на час виправлення помилок та/або надання відсутніх документів.

У випадку, якщо умови поставки належать до ІНКОТРЕМС 2010 груп D та С, не пізніше ніж за 2 робочі дні до відвантаження товару постачальник надає інформацію покупцю про пункт прикордонного переходу з Україною транспортними засобами з відвантаженим товаром (застосовується якщо постачальник є нерезидентом в Україні) (п. 5.2.2. договору).

Відповідно до пункту 5.4. Договору постачальник зобов`язаний забезпечити товар наступними товаросупровідними документами (в рамках кожної поставки. Такі документи повинні бути надані постачальником покупцю одночасно із здійсненням поставки Товару):

технічний паспорт на кожну окрему одиницю обладнання;

керівництво по експлуатації, або аналогічний йому документ на кожну окрему одиницю обладнання в тому числі, але не виключно, на українській мові;

товаросупровідні документи (товарно-транспортна накладна) 4 оригінали;

відвантажувальна специфікація (акт завантаження) або пакувальний лист на кожну транспортну одиницю з обов`язковим зазначенням нетто-брутто, по кожній товарній позиції у відповідності до Специфікації, кількості пакувальних місць і виду упаковки, габаритів (ДхШхВ, мм) по кожній товарній позиції відповідно до Специфікації, враховуючи первинне пакування (у разі наявності такого пакування) (за вимогою покупця) 1 оригінал;

сертифікат походження (застосовується якщо постачальник є нерезидентом в Україні), виданий компетентним органом країни-відправлення оригінал та копії;

інвойс із обов`язковим вказанням країни походження (застосовується, якщо постачальник не є резидентом України) 5 оригіналів;

експортну декларацію країни відправлення (застосовується, якщо постачальник є нерезидентом в Україні) - 1 копію;

інші документи, на вимогу митних органів України та/або на вимогу покупця, у разі проведення митного оформлення товару покупцем (застосовується, якщо постачальник не є резидентом України), зокрема але не виключно, для підтвердження митної вартості товару та/або країни походження.

Крім того, за змістом пункту 5.5.2. Договору постачальник зобов`язаний надати покупцю додатково до документів, зазначених у п. 5.4. цього Договору, такі товаросупровідні документи: при здійсненні перевезення товару автотранспортом: для Постачальника резидента України: оригінал акту приймання-передачі товару/видаткової накладної, примірник товарно-транспортної накладної (ф.№1 ТН); для Постачальника, що є нерезидентом в Україні: оригінал акту приймання-передачі товару та міжнародної автомобільної накладної (CMR)/ примірник товарно-транспортної накладної (ф.№1-ТН).

Відповідно пункту 5.6. Договору товарно-транспортна накладна при перевезенні товару автотранспортом повинна бути оформлена відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, чинних на день складання товарно-транспортної накладної.

По прибуттю товару в кінцевий пункт призначення його приймання проводиться безпосередньо вантажоотримувачем покупця (п. 5.7. договору).

У пункті 5.8. Договору зазначено, що прийняття товару проводиться шляхом підписання уповноваженими представниками сторін акту/актів приймання-передачі товару або видаткової/видаткових накладних. У випадку виявлення недоліків товару або товаросупровідної документації, покупець має право не підписувати акт/акти приймання-передачі товару або видаткову/видаткові накладну/накладні до усунення виявлених недоліків, а постачальник зобов`язаний усунути недоліки та оплатити документально-підтверджені витрати покупця, спричинені такими недоліками. Поставка товару з недоліками вважається поставкою неякісного товару.

Згідно з пунктом 5.9. Договору підписанням цього Договору постачальник підтверджує, що з Порядком приймання товарно-матеріальних цінностей під час виконання договорів в АТ «Укргазвидобування», який встановлює приймання товарно-матеріальних цінностей/товарів по кількості та якості (далі порядок) і розміщений на офіційному сайті АТ «Укргазвидобування» - http://ugv.com.ua/.

(за посиланням: http://ugv.com.ua/uk.page/does?count=6 у розділі Закупівлі -Нормативні документи), ознайомлений, та зобов`язується дотримуватись вимог цього Порядку.

Сторони Договору цим Порядком встановлюють окремий порядок приймання-передачі Товарів по кількості та якості.*

*Порядок є обов`язковим для виконання Покупцем та Постачальником під час приймання товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ) по кількості та якості за договорами, по яких здійснюється закупівля ТМЦ на умовах поставки груп «D» та «С» ІНКОТЕРМС 2010, на умовах поставки груп «D» та «С» ІНКОТЕРМС 2020, а у випадках незастосування правил ІНКОТЕРМС якщо місцем поставки ТМЦ є склад Покупця.

Згідно з пунктом 5.10. Договору відповідальність за правильність та повноту оформлення товаросупровідних документів і наслідки, пов`язані із затримками при постачанні товару, приймає на себе постачальник.

У відповідності до пункту 5.18. Договору товар, що не відповідає комплекту/комплектності та/або кількості, або/та якості може прийматися покупцем або вантажоотримувачем на відповідальне зберігання за рахунок постачальника, до його заміни та/або доукомплектації. Постачальник зобов`язаний розпорядитися товаром, прийнятим на відповідальне зберігання протягом 10 днів. Якщо постачальник у цей строк не розпорядиться товаром, покупець має право реалізувати товар для відшкодування понесених своїх збитків.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності), за умови надання постачальником забезпечення виконання своїх зобов`язань по договору, які відповідають вимогам, вказаним у п. 10.2. цього Договору і діє до 31.01.2024 (включно) (п. 10.1. договору).

Сторони також уклали Додаткову угоду №1 від 23.10.2023, якою, зокрема, домовились викласти п. 3.1. договору в наступній редакції: ціна товару вказується в специфікації в гривнях з урахуванням ПДВ.

Також виклали специфікацію № 1 в новій редакції, якою сторони узгодили найменування товару, УКД ЗЕД, кількість та вартість.

Строк поставки товару визначається відповідно до графіка поставки товару (п. 3 специфікації).

В свою чергу, у відповідності до графіку поставки товару від 19.04.2023, який є додатком № 3 до Договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023, строк поставки протягом 120 календарних днів з моменту укладення договору.

Позивач зазначає, що відповідач свої зобов`язання зі своєчасної поставки товару не виконав, передавання товару за спірним договором відбулося 30.11.2023, 01.12.2023 та 04.12.2023, що підтверджується видатковими накладними № 290 від 30.11.2023, № 298 від 30.11.2023, № 299 від 04.12.2023.

Зважаючи на прострочення поставки товару, позивач на підставі п. 7.8 договору нарахував пеню в розмірі 1 164 305,22 грн та штраф у розмірі 698 390,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 16.09.2024 у справі № 904/2112/24 позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГІЯ" на користь Акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" 414 843,66 грн пені, витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 222,65 грн, в решті позову відмовив.

Господарський суд прийшов до висновку, що оскільки товар був доставлений відповідачеві перевезенням у міжнародному автомобільному сполученні (з Гданськ, Республіка Польща до Красноград, Україна), то надання відповідачем позивачеві 11 вересня 2023 року примірників CMR накладних і є за своєю суттю виконанням обов`язку постачальника щодо надання товарно-транспортної накладної.

Всі претензії щодо наявності чи відсутності товаросупровідних документів сторони домовилися вирішувати у відповідності із Порядком приймання товарно-матеріальних цінностей, який містить чітку послідовність дій покупця у разі наявності у нього претензій до комплектності товаросупровідних документів і жодних з цих дій позивач не вчинив.

Тобто позивачем не доведено належними та допустимими доказами приймання товару у відповідності до Порядку приймання товарно-матеріальних цінностей під час виконання договорів в АТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ", затвердженого рішенням правління АТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" від 19 грудня № 450, у зв`язку з чим можна вважати дату фактичної поставки товару, зазначену в СМR -11.09.2023.

Суд перевірив розрахунок позивача та встановив, що, зважаючи на визначений ним період нарахування, в також враховуючи те, що товар було прийнято позивачем 11.09.2023, позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню в розмірі 414 843,66 грн.

Зважаючи на те, що період прострочення позивачем визначено з 18.08.2023 та на поставку товару 11.09.2023, суд зазначив, що цей період становить менше 30 календарних днів, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню.

Центральний апеляційний господарський суд постановою від 03.02.2025 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 у справі № 904/2112/24 змінив. Виклав резолютивну частину рішення у такій редакції: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРГІЯ" (49054, м. Дніпро, вул. Сергія Подолинського, 31Ж, оф. 701, код 30189598) на користь Акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, код 30019775) 119 724,00 (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот двадцять чотири) грн пені, витрати по сплаті судового збору в розмірі 3590,35 грн (три тисячі п`ятсот дев`яносто гривень 35 копійок), про що видати наказ. В решті позову відмовити.».

Апеляційний господарський суд зазначив, що згідно з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 травня 2019 року у справі № 910/9078/18, у випадку постачання товару із простроченням день, в який відбулася поставка товару не входить до періоду, за який нараховується пеня.

Тобто, останнім днем нарахування пені за прострочення поставки товару, який було поставлено 11.09.2023, є 10.09.2023.

Розрахунок розміру неустойки має здійснюватися без урахування змін та доповнень, викладених у Додатковій угоді № 1 від 23.10.2023 до Договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023, яка була укладена сторонами вже після поставки товару.

Оскільки відповідачем 11.09.2023 фактично поставлено товар у повному обсязі, відповідно до Договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023, то пеня має бути розрахована від загальної ціни вказаного договору, а саме - 9 977 000,00 грн, та нараховуватись за період з 18.08.2023 по 10.09.2023.

Розрахунок пені здійснюється за формулою: Пеня = С x РП x Д : 100, де С - Сума заборгованості за період, РП - Розмір пені, зазначений в договорі, Д - Кількість днів прострочення (а саме - 24 днів) - 9 977 000,00 грн x 0.1 x 24 : 100 = 239 448,00 грн.

Таким чином, розмір пені, що підлягає стягненню - 239 448,00 грн.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Колегія суддів вважала можливим зменшити пеню у даному випадку на 50%, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача 119 724,00 грн. (239448,00 грн - 50%).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справ

Акціонерне товариство «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2025 у справі №904/2112/24 у якій просило скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГІЯ» на користь Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» 1 742 971,22 грн з яких: пеня у розмірі 1 044 581,22 грн та штраф у розмірі 698 390,00 грн. В іншій частині залишити рішення без змін.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначив про те, що судами неправильно застосовано ст.ст. 550, 551, 624, 627, 629 ЦК України, ст.ст. 3, 42, 44, 216, 217, 233 ГК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду: від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 20.02.2020 у справі № 910/7970/19 щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, у зв`язку із чим суди дійшли до помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.

Пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовано тим, що судами неправильно застосовано п. 3 ч. 1 ст. 3, ч.1 ст. 628, ч. 1 ст. 655, 664, 687, ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, статті 193, 202 Господарського кодексу України з врахуванням пунктів п. 5.4, 5.5.2, п.5.8 Договору № УБГ/227/015-23 від 19.04.2023. При цьому висновок Верховного Суду щодо застосування статей 664, 712 ЦК України стосовно визначення моменту виконання постачальником обов`язку з поставки товару у подібних правовідносинах відсутній.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив касаційне провадження закрити з врахуванням поданого клопотання про закриття касаційного провадження. У разі продовження касаційного розгляду - залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін. Навів орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції та зазначив, що докази на їх понесення будуть надані в порядку, передбаченому частиною 8 статті 129 ГПК України.

Позивач проти закриття касаційного провадження заперечив.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Позивач у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, який обґрунтував відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 664, 712 ЦК України стосовно питання визначення моменту виконання постачальником обов`язку з поставки товару в контексті умов укладеного сторонами Договору.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність / відсутність подібності правовідносин та наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина 3 статті 311 ГПК України).

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару і підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 664 ЦК України визначає момент виконання обов`язку продавця передати товар. Зокрема, згідно з частиною 1 названої статті обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Статтею 666 ЦК України регламентовані правові наслідки невиконання продавцем обов`язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару, відповідно до якої, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

За висновком суду першої інстанції матеріалами справи підтверджено, що 11.09.2023 відповідач доставив на склад позивача товар у відповідності до Договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023, що підтверджується CMR-накладними (міжнародними товарно-транспортними накладними) №KTL0509-01, №KTL0509-02, №KTL0509-03 на яких міститься відмітка Філія Бурове Управління «УКРБУРГАЗ», а також підпис завідувача складом №3 Красноградської бази виробничо-технічного забезпечення і комплектації Філії Бурове управління «УКРБУРГАЗ» Жингалової В.В. Тобто фактично товар передано позивачеві та ним отримано 11.09.2023.

Відповідно до п. 5.2. договору датою прийняття товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару, форма якого наведена в додатку 4 до цього Договору, який є невід`ємною частиною (застосовується, якщо постачальник є нерезидентом в Україні) або видаткової накладної. Датою передачі постачальником товару для прийняття покупцем є дата прибуття товару до місця поставки зазначена у відповідному товарно-транспортному документі або дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару, якщо покупець за допомогою товаротранспортних документів не може визначити дату їх передачі для прийняття. Право власності на товар, ризик випадкового знищення/пошкодження переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).

Суд встановив, що укладений між сторонами договір передбачає обов`язкове застосування та виконання сторонами Порядку приймання товарно-матеріальних цінностей під час виконання договорів в АТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" затвердженого рішенням правління АТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" від 19 грудня № 450.

У відповідності до п. 2.2. вказаного Порядку, одним з основних критеріїв приймання ТМЦ є наявність належним чином оформленої всієї супровідної документації до ТМЦ, в тому числі, щодо кількості екземплярів документів, що вказані в договорі. Вказаний критерій зазначається і у Додатку 1 до Порядку - Акта вхідного контроля ТМЦ як перший критерій для здійснення вхідного контролю.

У пункті 2 Специфікації № 1 від 19.04.2023 р., яка є Додатком № 1 до Договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023 р. сторони узгодили, що поставка товару здійснюється на умовах DDP Інкотермс 2010, а відповідно, вищезазначений порядок є застосовним і в силу положень п. 5.9. Договору поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023 р.

Відповідно до п. 2.2. Порядку серед основних критеріїв приймання ТМЦ відповідною комісією Покупця зазначається, зокрема, наявність належним чином оформленої всієї супровідної документації до ТМЦ, в тому числі щодо кількості екземплярів документів, відповідає вимогам, що вказані в договорі.

Згідно з пунктом 2.4. Порядку приймання товарно-матеріальних цінностей під час виконання договорів в АТ "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" у разі встановлення комісією невідповідності ТМЦ хоча б одному з критеріїв, встановлених у п.2.2. Порядку, приймання ТМЦ зупиняється, про що невідкладно повідомляється Відповідальний підрозділ за договором. Відповідальний підрозділ в найкоротший строк, але не пізніше наступного дня з дня отримання такого письмового повідомлення та/або повідомлення електронною поштою, повідомляє Постачальника про зупинення процедури прийняття ТМЦ та пропонує Постачальнику направити уповноважену особу до місця приймання ТМЦ для продовження проведення огляду та складання документів про прийняття/неприйняття ТМЦ.

Пунктом 2.5. Порядку визначено, що Про зупинення процедури прийняття ТМЦ Постачальник повідомляється засобами телефонного зв`язку та/або електронною поштою на електронну адресу Постачальника, вказану в договорі, та/або телеграмою та/або будь-яким іншим способом передбаченим договором, та/або іншими засобами зв`язку, що використовувались Постачальником під час процедури закупівлі, за результатами якої укладено договір.

При цьому у відповідності до п. 28. Порядку Процедура приймання ТМЦ поновлюється після прибуття уповноваженого представника Постачальника на місце приймання ТМЦ, про що робиться відповідна відмітка у Акті вхідного контролю ТМЦ із зазначенням дати, часу, та вносяться дані уповноваженого представника Постачальника, в тому числі щодо документу, що підтверджує повноваження останнього. Після поновлення приймання ТМЦ комісія Покупця вказує уповноваженій особі Постачальника на невідповідності, які стали підставою для зупинення приймання ТМЦ, після чого комісія Покупця та уповноважена особа Постачальника проводять спільний огляд ТМЦ відповідно до цього Порядку, якщо інше не передбачено чинним законодавством України чи договором. Уповноважена особа/представник Постачальника зобов`язана/ний мати та надати для огляду документ, що посвідчує його особу. Повноваження уповноваженої особи/представника Постачальника повинні бути підтверджені відповідним документом (п. 2.8. Порядку).

Пунктом 2.9. Порядку встановлено, що у разі незгоди з висновками, які викладені в Акті вхідного контролю ТМЦ, уповноважений представник Постачальника підписує його із зазначенням пропозицій та зауважень (письмових обґрунтувань) до відповідного Акту.

При цьому у відповідності до пункту 3.1. Порядку у випадках, коли за результатами огляду ТМЦ комісією Покупця з уповноваженою особою Постачальника, Покупець та Постачальник не дійшли згоди щодо вирішення спірних питань, які викладені в загальних зауваженнях та висновку в Акті вхідного контролю ТМЦ, та уповноважений представник Постачальника підписав останній з пропозиціями та зауваженнями (письмові обґрунтування), Сторони залучають особу, яка не може бути пов`язаною особою ані Покупця, ані Продавця, і має відповідну освіту, знання, навички та досвід щодо предмету дослідження (надалі - Експерт), з урахуванням даного розділу 3 Порядку.

У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що норми Порядку містять не тільки обов`язковий порядок дій для сторін, але й надають їм певні гарантії у випадку будь-яких претензій з боку іншої сторони, зокрема, право Продавця бути повідомленим про зупинення вхідного контролю у зв`язку з претензіями з боку Покупця, Право продавця направити свого представника для участі у процедурі вхідного контролю, право залучити незалежного експерта у випадку якщо сторони не дійшло згоди тощо.

В той же час, матеріали справи не містять доказів зупинення приймання товару за Договором поставки № УБГ 227/015-23 від 19.04.2023 р., а також не містять доказів повідомлення відповідача про зупинення приймання товару та вжиття будь-яких інших заходів передбачених Порядком у випадку наявності підстав для неприйняття товару позивачем. Більш того, у наданій у відповіді на відзив відповіді на письмове опитування позивач так само визнає, що вказані процедури ним не застосовувалися.

За таких обставин, суд не погодився із твердженням позивача, що поставлений 11 вересня 2023 року товар було фактично не прийнято позивачем внаслідок ненадання йому повного комплекту товаросупровідних документів, адже у такому випадку мала би бути застосована процедура визначена вищезгаданим Порядком, який імперативно визначає належний порядок дій позивача у випадку якщо він буде вважати, що наявні підстави для відмови у прийнятті поставленого товару чи зупинення його приймання.

Верховний Суд зазначає, що загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236 - 238 ГПК України, визначено обов`язковість всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження судом під час вирішення спору доказів, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Місцевий та апеляційний господарські суди оцінили подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності. Суди попередніх інстанцій дали оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, що відповідає приписам частини 2 статті 86 ГПК України.

За результатами касаційного перегляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у контексті визначення моменту поставки за умовами Договору, які дослідили і оцінили суди за встановленими обставинами справи.

Стосовно посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме приписів статей 664, 712 ЦК України стосовно визначення моменту виконання постачальником обов`язку з поставки, Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до питання оцінки судами попередніх інстанцій доказів у справі і заперечення скаржником встановлених судами обставин на підставі оцінених доказів, намагання переоцінити докази, яким надана оцінка судами попередніх інстанцій у справі, без урахування меж розгляду справи касаційним судом.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилася.

Щодо наведених позивачем підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід зазначити таке.

У касаційній скарзі позивач вказує на те, що суди попередніх інстанцій не неправильно застосували ст.ст. 550, 551, 624, 627, 629 ЦК України, ст.ст. 3, 42, 44, 216, 217, 233 ГК України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 20.02.2020 у справі № 910/7970/19 щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, у зв`язку із чим суди дійшли до помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

У цій справі суд апеляційної інстанції частково задовільнив клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50 %, при цьому виходив з того, що на момент звернення позивача з позовом до суду основне зобов`язання щодо поставки товару було виконано без будь-яких додаткових претензій чи вимог з боку позивача, що свідчить про добросовісний характер дій відповідача, який виконав зобов`язання за першої можливості, не чекаючи звернення до нього з позовом до суду.

Наявність зовнішніх обставин, які фактично змінили можливий строк виконання зобов`язання, і які відповідач добросовісно намагався усунути в розумні строки без прояву з його боку грубої недбалості підтверджується тим, що 01.05.2023 відповідач направив заявку № 4 до договору транспортного експедирування № 24/01/22-ЕНРГ до компанії, яка мала супроводжувати вказане міжнародне вантажне перевезення до України.

Листом від 12.06.2023 № 4-1-12/06-ЕНРГ перевізник-експедитор повідомив відповідача, що з огляду на складну геополітичну ситуацію у Чорному морі, а також загострення ситуації навколо «зернової угоди» та можливого її не продовження, з метою належного виконання взятих на себе зобов`язань, а також доставлення вантажу цілісним та не пошкодженим, з попередженням настання можливих негативних наслідків, він не може здійснити поставку до порту Констанца, Румунія та пропонує змінити раніше надану заявку, а саме змінити пункт призначення (розвантаження вантажу) на порт Гданськ, Польща. Перевізник також звернув увагу відповідача на те, що у разі надходження оновленої заявки зі зміною порту призначення (з Констанца, Румунія на Гданськ, Польща) строк транспортування може реально збільшитись на 20-30 календарних днів.

Відповідач погодився на вказану пропозицію листом від 15.06.2023 та направив експедитору нову заявку з іншим портом призначення.

Також відповідач під час виконання договору звернувся до позивача із листом від 08.05.2023 № 08/5.23.

У цьому листі відповідач попередив позивача про те, що згідно із Законами України від 13 грудня 2022 року No2836-IX та No2837-IX, 1 травня 2023 року завершується період звільнення імпорту окремих товарів від оподаткування ПДВ та ввізним митом, а в окремому випадку - і від акцизного податку. Відтак, знову нараховуватиметься ПДВ та ввізне мито для товарів, які імпортуються підприємствами або громадянами та які переміщуються (пересилаються) на митну територію України у міжнародних поштових та експрес-відправленнях. Йдеться зокрема про: - електрогенераторні установки та частини до них; - окремі трансформатори, їх частини, інвертори; - окремі акумулятори, включаючи сепаратори для них; - системи для забезпечення супутникового доступу до інтернету (Starlink). У зв`язку з вищенаведеним відповідач просив позивача укласти додаткову угоду до діючого Договору поставки №УБГ227/015-23 від 19.04.2023 із додаванням ПДВ до суми договору. Також відповідач повторно направив до позивача лист від 07 вересня 2023 року. У цьому листі відповідач, крім вже згаданого питання щодо ПДВ, просив позивача з урахування того, що додаткова угода все ще не укладена та з урахуванням можливих затримок у постачанні, пов`язаних зі збройною агресією РФ, збільшити у додатковій угоді також і строк постачання на 30 календарних днів.

Відповіддю Державної митної служби України від 16.10.2023 № 1515-01-048.194691 підтверджується, що відповідач змушений сплатити непередбачувані та істотні додаткові суми податку на додану вартість.

Додаткова угода щодо збільшення ціни товару була укладена між сторонами лише 23.10.2023 і тільки щодо зміни ціни договору у зв`язку із збільшення ПДВ та без збільшення строку постачання, про яке просив відповідач позивача, надавши обґрунтування щодо цього.

Крім того, в якості доказу майнового стану, відповідачем надано фінансову звітність, якою підтверджується, що його господарська діяльність у 2023 році була збитковою.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм Господарського та Цивільного кодексів України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав, якщо: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміром неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення стороною порушення та/або його наслідків тощо.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в ін.).

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20).

Верховний Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20 та ін.).

Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі №5023/10655/11 (922/2455/20) та ін).

Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Отже, під час здійснення касаційного перегляду судових рішень, в яких судами реалізовувалися дискреційні повноваження, перед судом касаційної інстанції ставляться наступні питання: чи належно суд вмотивував рішення; чи не є воно свавільним (довільним), нераціональним, не підтвердженим доказами або ж помилковим щодо юридичних фактів; чи не є судове рішення необ`єктивним або явно несправедливим, тобто таким, що порушує баланс інтересів сторін. Вказані обставини обумовлені межами здійснення касаційного перегляду визначеними статтею 300 ГПК, відповідно до яких, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, при цьому не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

У цій справі суд апеляційної інстанції, оцінивши наявні у матеріалах справи докази що підтверджують відсутність збитків завданих позивачу, незначний період прострочення, незадовільне фінансове становища відповідача, труднощі з поставкою товару внаслідок зриву росією зернової угоди, намагання відповідача узгодити з позивачем продовження строку поставки, дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру належної до стягнення з відповідача пені на 50 %, користуючись своїми дискреційними повноваженнями.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 20.02.2020 у справі № 910/7970/19.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

У кожній із наведених скаржником справ судами здійснювалася оцінка та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу та встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, після чого вирішувалося питання про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, що є правом суду, та реалізується судом на власний розсуд та за внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку.

У той час, як доводи касаційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо фактичної оцінки обставин, встановлених у справі, які покладені в основу судових рішень, тобто, наведені у касаційній скарзі доводи, спрямовані на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Також Верховний Суд вважає що наведені відповідачем доводи про наявність підстав для закриття касаційного провадження, зокрема, з огляду на наявність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 664, 712 ЦК України, який викладений у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 922/2871/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 916/201/19, 07 листопада 2019 року у справі № 910/12484/18, свого підтвердження не знаходять.

Фактично-доказова база та встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у наведених відповідачем справах та у справі № 904/2112/24 є різними. Крім того саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Наведені у цій постанові аргументи на спростування доводів касаційної скарги позивача щодо рішення суду апеляційної інстанції про наявність підстав для зменшення розміру пені на 50 % спростовують і доводи клопотання відповідача про наявність підстав для закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

Отже, в задоволенні клопотання відповідача про закриття касаційного провадження на підставі пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України слід відмовити.

Висновки Верховного Суду

За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для її зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.

Судові витрати

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України заява відповідача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з касаційним розглядом цієї справи, буде розглянута після подання заявником відповідних доказів розміру цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення цієї постанови. У разі неподання заявником відповідних доказів протягом встановленого строку ця заява залишається без розгляду.

Керуючись статями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГІЯ» про закриття касаційного провадження у справі № 904/2112/24 на підставі пунктів 4 та 5 частини першої статті 296 ГПК України відмовити.

2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» залишити без задоволення.

3. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.02.2025 у справі № 904/2112/24 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

О. Мамалуй