ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

02 травня 2025 року Справа № 915/656/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши матеріали заяви (вх. № 6566/25 від 30.04.2025) про вжиття заходів забезпечення позову по справі

за позовом Приватного підприємство «РОВШАН», вул. Артема, буд. 32, кв. 76, м. Миколаїв, 54051 ()

до відповідача Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 ()

про визнання незаконним та скасування рішення

без повідомлення (виклику) учасників

ВСТАНОВИВ:

1. Предмет та підстави позову.

До Господарського суду Миколаївської області звернулось Приватне підприємство «РОВШАН» з позовною заявою до відповідача Миколаївської міської ради, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 30.01.2025 року № 40/406 «Про відмову ПП «РОВШАН» у поновленні договору оренди землі від 02.04.2010 року № 7472 на земельну ділянку (кадастровий номер :07:023:0037) площею 57 кв.м для обслуговування тимчасово розміщеного торгового павільйону по просп. Богоявленському, поблизу житлового будинку № 340.

Позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти на відшкодування сплати судового збору.

Підставою позову позивачем зазначено наступні обставини.

21.01.2010 між Приватним підприємством «РОВШАН» та Миколаївською міською радою було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській міській раді 21.01.2010 за № 7472, умовами п. 3.1 якого строк оренди встановлено на 3 роки з 13.06.2009 року. В подальшому 03.07.2015 між сторонами укладено договір про зміни № 129-15 до договору № 7472, за умовами п. 1.2 якого договір діяв до 18.03.2016.

Позивач зазначає, що 16.02.2016 (не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору) через центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради позивачем була подана заява щодо продовження договору оренди землі, відповідь на яку позивачем не отримано. У зв`язку з цим, 09.06.2017 та 25.07.2023 позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг із заявою щодо продовження договору оренди земельної ділянки та заявою про поновлення договору оренди земельної ділянки (відповідно).

В подальшому позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди на умовах позивача (справа № 915/217/25), під час розгляду якої позивачу стало відомо про існування рішення Миколаївської міської ради від 30.01.2025 № 40/406 «Про відмову ПП «РОВШАН» у поновленні договору оренди землі від 02.04.2010 № 7472 на земельну ділянку (кадастровий номер :07:023:0037) площею 57 кв.м для обслуговування тимчасово розміщеного торгового павільйону по просп. Богоявленському, поблизу житлового будинку № 340".

Після закінчення строку дії договору оренди, ПП «РОВШАН» належним чином виконує свої обов`язки за спірним договором, продовжує використовувати спірну земельну ділянку та має намір надалі нею користуватись, сплачуючи орендну плату.

Керуючись ст. 33 закону України «Про оренду землі», через незаконну відмову Миколаївської міської ради в поновленні договору оренди землі, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі протягом тривалого часу, позивач звернувся до суду з позовом про скасування вищевказаного рішення Миколаївської міської ради, яке, на думку позивача, є незаконним та прийнято внаслідок обставин, які були дозволені Миколаївською міською радою на етапі будівництва торгівельного павільйону з певною квадратурою, конфігурацією та фасадом, та наразі не визнається органом, який дозволив певний стан речей позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовано приписами ст. 13 Конституції України, ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2025 (суддя Ільєва Л.М.) позовну заяву Приватного підприємства Ровшан до Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення залишено без руху.

Ухвалою Господарського суд Миколаївської області від 25.04.2025 повернуто заяву Приватного підприємства Ровшан про забезпечення позову (вх. № 6207/25 від 24.04.2025 р.) у справі № 915/656/25 за позовом Приватного підприємства Ровшан до Миколаївської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

2. Підстави звернення до суду із заявою про забезпечення позову.

30.04.2025 до Господарського суду Миколаївської області через підсистему «Електронний суд» від ПП «РОВШАН» надійшла заява (вх. № 6566/25 від 30.04.2025) про забезпечення позову, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Миколаївській міській раді (м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20), виконавчому комітету Миколаївської міської ради, їх структурним підрозділам, відділам, службовим, посадовим особам та іншим фізичним, юридичним особам вчиняти дії щодо демонтажу, в тому числі знесення, розбирання, пошкодження малої архітектурної форми: вбудованого торгівельного павільйону з літнім майданчиком по пр. Богоявленському, поблизу ж/б 340 у м. Миколаєві (Корабельний район) площею 57 кв. м, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:023:0037.

Підставами подання заяви про забезпечення позову зазначено наступні обставини.

Предметом позовної заяви є визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 30.01.2025 № 40/406 «Про відмову ПП «РОВШАН» у поновленні договору оренди землі від 02.04.2010 року № 7472 на земельну ділянку (кадастровий номер :07:023:0037) площею 57 кв.м для обслуговування тимчасово розміщеного торгового павільйону по просп. Богоявленському, поблизу житлового будинку № 340".

30.01.2025 Миколаївською міською радою прийнято рішення № 40/406, яким відмовлено ПП «РОВШАН» у поновленні договору оренди землі.

Пунктом 2 цього рішення ПП «РОВШАН» зобов`язано повернути територіальній громаді міста земельну ділянку, на умовах визначених договором оренди землі.

Станом на цей час структурними підрозділами Миколаївської міської ради, її службовими особами здійснюються дії, які порушують законні права позивача, а тому виникає необхідність у забезпеченні позову шляхом заборони Миколаївській міській раді (м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20), виконавчому комітету Миколаївської міської ради, їх структурним підрозділам, відділам, службовим, посадовим особам та іншим фізичним, юридичним особам вчиняти дії щодо демонтажу, в тому числі знесення, розбирання, пошкодження малої архітектурної форми: вбудованого торгівельного павільйону з літнім майданчиком по пр. Богоявленському, поблизу ж/б 340 у м. Миколаєві (Корабельний район) площею 57 кв. м, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:023:0037.

Позивачем також зазначено наступне:

- Адміністрацією Корабельного району Миколаївської міської ради періодично здійснюються письмові попередження ПП «РОВШАН» про необхідність самостійного демонтування свого розміщеного об`єкту, бо в іншому випадку, він буде демонтований у примусовому порядку (попередження від 06.11.2024);

- 04.03.2025 Окружна прокуратура м. Миколаєва звернулась до Миколаївської міської ради з проханням надати інформацію про те, чи демонтовано на даний час тимчасову споруду ПП «РОВШАН» на ділянці комунальної власності з кадастровим номером :07:023:0037 по пр. Богоявленському у м. Миколаєві; надати інформацію про заходи вжиті та/або заплановані з метою демонтажу вказаної вище споруди ((запит №51-50/2-1945ВИХ-25 від 04.03.25);

- 18.03.2025 Департамент внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради направив ПП «РОВШАН» пропозицію самостійно звільнити земельну ділянку протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення та попереджено про примусовий демонтаж у разі невиконання вимоги (лист № 309/21.04-03 від 18.03.25).

Позивач вважає, що своїми діями Миколаївська міська рада продовжує порушувати законні права орендаря, i у разі здійснення намірів, про які зазначено в повідомленні від 18.03.2025, буде порушено право позивача ПП «РОВШАН» на ефективний захист його інтересів у суді.

Позивач зазначає, що станом на цей час існує реальна загроза демонтажу його торгівельного павільйону, а тому невжиття заявленого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Крім того, Миколаївською міською радою також відмовлено у продовженні договору з АТ «Миколаївобленерно», через що у позивача припинилось постачання електричної енергії.

Заява про забезпечення позову обґрунтовано приписами ст. 136, 137, 138, 139, 141 ГПК України, п. 1, 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову.

До заяви про вжиття заходів забезпечення позову позивачем подано докази сплати судового збору у сумі 1 514, 00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 3531-6289-3973-6796 від 24.04.2025.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.04.2025 заяву про забезпечення позову (вх. № 6566/25 від 30.04.2025) передано на розгляд головуючому судді Ільєвій Л.М.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області № 42 від 30.04.2025 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 915/656/25 в частині розгляду заяви, поданої у порядку ст.ст.136-140 ГПК України» призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 915/656/25 в частині розгляду заяви (вх. № 6566/25 від 30.04.2025), поданої у порядку ст.ст.136-140 ГПК України.

Підставою призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 915/656/25 в частині розгляду заяви, поданої у порядку ст.ст. 136-140 ГПК України, зазначено відпустку головуючої судді Ільєвої Л.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 справу № 915/656/25 в частині розгляду заяви про забезпечення позову передано на розгляд судді Олейняш Е.М.

3. Розгляд заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 140 ГПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, що подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Системний аналіз положень ст. 140 ГПК України дозволяє дійти висновку, що за загальним правилом розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється судом без повідомлення учасників справи. Виклик особи, що подала заяву про забезпечення позову, за нормами ч. 3 ст. 140 ГПК України здійснюється судом у разі необхідності вчинення додаткових дій: отримання пояснень, доказів. В свою чергу у випадку недостатності наданих заявником пояснень та доказів - призначається судове засідання (ч. 4 ст. 140 ГПК України).

Враховуючи викладені в позовній заяві та заяві про вжиття заходів забезпечення позову обставини справи, проаналізувавши подані заявником докази, суд дійшов висновку про можливість розгляду заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

4. Правове регулювання питання вжиття заходів забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, в разі задоволення позову.

Згідно рішення ЄСПЛ від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні ЄСПЛ від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ГПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 2, 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема:

- забороною відповідачу вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГПК України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у ч. 2 ст. 136 ГПК України.

За змістом ст. 136 ГПК України обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову (постанова КГС ВС від 17.11.2020 № 922/2419/20).

Позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (постанова КГС ВС від 25.09.2020 № 910/1762/20).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 15.01.2020 по справі № 915/1912/19).

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту. Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Правові висновки щодо застосування ст. ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19, від 23.12.2020 № 911/949/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії. При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/13985/19, від 25.09.2020 у справі № 925/77/20.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно існує спір та наявна реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати зміст позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У випадку звернення до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 року № 910/1040/18.

Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (п. 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова КГС ВС від 04.05.2023 у справі № 916/3710/22).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (постанова ВП ВС від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, постанова КГС ВС від 06.12.2023 № 917/805/23).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову, можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати права інших осіб (постанова КГС ВС від 06.12.2023 № 917/805/23).

Під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (постанова КГС ВС від 06.12.2023 № 917/805/23).

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п. 1.1 - п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Цей Порядок не поширюється на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на землях із особливим режимом використання.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

пересувна ТС - споруда, яка не має закритого приміщення для тимчасового перебування людей, у якій може бути розміщене торговельне обладнання, низькотемпературний прилавок, лоток, ємність, торговельний автомат, інші пристрої для сезонної роздрібної торгівлі та іншої підприємницької діяльності;

стаціонарна ТС - споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру площу до 30 кв.м.

Відповідно до п. 2.1, п. 2.17, п. 2.20 Порядку № 244 підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (додаток 1).

Строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні.

Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС.

Рішенням Миколаївської міської ради № 14/16 від 26.01.2012 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва (зі змінами), п. 3 якого, зокрема, встановлено, що подальший розгляд заяв суб`єктів господарювання на розміщення малих архітектурних форм (тимчасових споруд, тимчасових об`єктів для провадження підприємницької діяльності), які було подано до набрання чинності цим рішенням, здійснюються у порядку, визначеному п. 1 цього рішення.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2 Порядку № 14/16 (зі змінами) Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва (далі Порядок) розроблений згідно із Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законами України Про місцеве самоврядування в Україні, Про регулювання містобудівної діяльності, Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності та наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.11 № 244 Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Миколаєва.

Відповідно до п. 1.12, п. 1.13 Порядку № 14/16 розміщення ТС (групи ТС) здійснюється на підставі паспорта прив`язки ТС на земельних ділянках, що використовуються замовником відповідно до вимог Земельного кодексу України, у тому числі у разі наявності права власності, постійного користування земельною ділянкою, договору про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки та іншого законного землекористування.

Самовільне розміщення ТС (групи ТС) забороняється.

Відповідно до п. 3.15. Порядку № 14/16 строк дії паспорта прив`язки ТС (групи ТС) визначається управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень.

У разі розміщення ТС (групи ТС) на підставі договору оренди земельної ділянки або договору про встановлення особистого строкового сервітуту, іншого законного строкового використання земельної ділянки, строк дії паспорта прив`язки ТС (групи ТС) визначається відповідно до термінів дії вказаних договорів.

5. Висновки суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступного висновку.

Предметом спору у даній справі є вимога немайнового характеру про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 30.01.2025 року № 40/406 «Про відмову ПП «РОВШАН» у поновленні договору оренди землі від 02.04.2010 року № 7472 на земельну ділянку (кадастровий номер :07:023:0037) площею 57 кв.м для обслуговування тимчасово розміщеного торгового павільйону по просп. Богоявленському, поблизу житлового будинку № 340".

Отже, судове рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог не вимагатиме примусового виконання.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач зазначає, що 06.11.2024 Адміністрацією Корабельного району Миколаївської міської ради попереджено ПП «РОВШАН» про необхідність в термін до 25.11.2024 самостійно демонтувати свій незаконно розміщений об`єкт (торговельний павільйон "Чебуречна" по просп. Богоявленський, 340), в іншому випадку він буде демонтований у примусовому порядку. Крім того, 18.03.2025 Департаментом внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради направлено ПП «РОВШАН» повідомлення № 309/21.04-03 від 18.03.2025, яким повідомлено, що відповідно до п. 20 акту № 5 від 17.10.2024 комісії з питань упорядкування розміщення об`єктів торгівлі та сфери послуг на території м. Миколаєва підлягають демонтажу торговельний павільйон (із літнім майданчиком) жовтого кольору з назвою «Чебуречна», розташований поблизу буд. № 340 по просп. Богоявленський, а також попереджено про примусовий демонтаж у разі невиконання вимоги.

До матеріалів заяви про забезпечення позову заявником додано наступні документи: запит Окружної прокуратури міста Миколаєва № 51-50/2-1945ВИХ-25 від 04.03.2025; лист Департаменту внутрішнього фінансового контролю, нагляду та протидії корупції Миколаївської міської ради № 309/21.04-03 від 18.03.2025; попередження Адміністрації Корабельного району від 06.11.2024.

При цьому, до матеріалів справи не подано доказів оформлення паспорта прив`язки ТС (групи ТС), який є підставою для розміщення тимчасових споруд, що унеможливлює встановлення судом як факту розміщення тимчасових споруд (їх кількості, технічних характеристик, площі тощо), так і правових підстав їх розміщення на земельній ділянці з кадастровим номером :07:023:0037.

Проаналізувавши матеріали заяви про вжиття заходів забезпечення позову, а також подані докази, суд дійшов висновку, що предметом спору у даній справі є вимога про визнання незаконним та скасування рішення, зокрема, в предмет доказування у даній справі входять обставини щодо дотримання / недотримання Миколаївською міською радою вимог законодавства під час ухвалення рішення про відмову у поновленні договору оренди землі.

При цьому, порядок розміщення тимчасових споруд на земельних ділянках врегульовано окремими нормативно-правовими актами. Суд зазначає, що в предмет спору у даній справі не входять питання щодо оформлення, розміщення тимчасових споруд, знесення (демонтажу) останніх тощо, відтак суд не надає правову оцінку обставинам правомірності / неправомірності розміщення тимчасових споруд, обставинам законності / незаконності дій щодо демонтажу споруд тощо.

За таких обставин та виходячи з поданих до даної заяви про вжиття заходів забезпечення позову доказів, з огляду на неподання до заяви паспортів прив`язки на конкретні споруди, про заборону демонтажу яких просить заявник, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову (заборона демонтажу споруд) і предметом позовної вимоги (визнанням незаконним і скасування рішення), зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити ефективний захист/поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, виходячи з предмета та підстав позову у даній справі.

Крім того, суд дійшов висновку, що у випадку прийняття в майбутньому судового рішення про задоволення позовних вимог, останнє (судове рішення) не є підставою для розміщення тимчасових споруд, оскільки, як вказано вище, порядок та необхідні документи на право встановлення тимчасових споруд (паспорти прив`язок) врегульовано вищевказаними нормативно-правовими актами.

Крім того, суд зазначає, що в заяві про забезпечення позову заявник просить суд заборонити вчиняти дії не лише відповідачу Миколаївській міській раді та її структурним підрозділам, а й заборонити "... іншим фізичним, юридичним особам вчиняти дії щодо демонтажу ... торгівельного павільйону", тобто заборонити вчиняти дії іншим особам (невизначеному колу осіб).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, отже, заборона іншим фізичним та юридичним особам вчиняти дії щодо демонтажу торговельного павільйона не стосується предмета спору, а відтак, такий захід забезпечення позову не може бути застосовано судом (п. 4 ч. 1 ст. 137 ГПК України).

Забезпечення позову є однією з найважливіших гарантій захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб, певним заходом для створення можливості реального виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог; прийняття передбачених законом заходів щодо забезпечення позову є правом суду, який розглядає спір. Заходи про забезпечення позову застосовується судом, виходячи з обставин справи, змісту заявлених позовних вимог.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Як вказано вище, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватись з предметом та підставами позову.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову судом відмовлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 137, 140, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви (вх. № 6566/25 від 30.04.2025) про забезпечення позову.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у порядку та строки, визначені статтями 255, 256, 257, 258 ГПК України.

Суддя Е.М. Олейняш