ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року Справа № 902/1106/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Миханюк М.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Романець Х.В.

за участю представників сторін:

позивача - Слюсар О.О.;

відповідача - не з`явився;

третьої особи - Пензов С.В. (в режимі відеоконференції);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закарпатської митниці на рішення Господарського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року (повний текст складено 13.03.2025) у справі №902/1106/24 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом Командитного товариства "Бізнес Гарант" (Приватного підприємства "ВІП Бізнес і Компанія")

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плазол"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Закарпатська митниця

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року у справі №902/1106/24 в задоволенні позову Командитного товариства "Бізнес Гарант" (Приватного підприємства "ВІП Бізнес і Компанія") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плазол", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Закарпатська митниця, про визнання договору недійсним відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Закарпатська митниця звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року, а саме, відмовити у задоволенні позовних вимог з мотивів наведених в апеляційній скарзі, виключивши при цьому висновки суду 1-ї інстанції про надання відповідачем позивачу недостовірної інформації щодо розміру вартості товару, а також що гарант, є спеціальним суб`єктом, наділеним повноваженнями надавати гарантії виключно із сплати митних платежів та видав гарантії на суму митних платежів, а не на суму вартості товарів чи продуктів їх переробки.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Закарпатської митниці на рішення Господарського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року у справі №902/1106/24. Призначено справу №902/1106/24 до розгляду на 05 травня 2025 року об 10:45 год.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

23 квітня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІКС від представника третьої особи надійшли додаткові пояснення на відзив на апеляційну скаргу, 02 травня 2025 - від представника позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Частинами 11,12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Безпосередньо в судовому засіданні представники сторін повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08 грудня 2020 року між КТ "Бізнес Гарант" та ТОВ "Плазол" був укладений договір №U20-63 про надання послуг з надання фінансових гарантій у вигляді електронного та/або паперового документу з метою забезпечення дотримання вимог митного режиму "Переробка за межами митної території України" (далі - договір, а.с. 13-16), відповідно до п.1.1 якого фінансова гарантія у вигляді документа (викладеного в паперові та/або електронній формі), яка надсилається НФП відповідно до умов цього договору, є способом забезпечення дотримання Принципалом митних процедур та формальностей, сплати митних платежів або перерахування до Державного бюджету суми митної вартості товарів, що поміщуються у митний режим переробки за межами митної території України відповідно до постанови КМУ №879 від 04.12.2013.

Відповідно до умов договору комісії №101/21-14 від 08.09.2021 ТОВ "Плазол", як комісіонер, за винагороду зобов`язується від свого імені в інтересах і за рахунок комітента вчинити декілька правочинів направлених на організацію давальницької переробки промислових відходів, що містять платину та реній, а саме давальницьку переробку - афінаж відпрацьованого калалізатору риформінгу R-86, отриману в результаті переробки платину передати комітенту (ПАТ "Укртатнафта"), здійснити передбачені діючим законодавством дії із платиною, як результатом переробки, забезпечити повернення комітенту вартості платини та забезпечити зарахування та зберігання вилученого в результаті переробки ренію на металевому рахунку переробника до окремого розпорядження власника ренію ПАТ "Укртатнафта" (а.с. 58-61).

Згідно із Актом приймання-передачі від 03.12.2021 до договору комісії №101/21-14 від 08.09.2021 Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" передало, а ТОВ "Плазол" прийняло, відпрацьований каталізатор риформінгу R-86 кількістю 58456, 900 кг вартістю 10 009 265, 44 грн без ПДВ з метою подальшої переробки (а.с. 6).

18 листопада 2021 року ТОВ "Плазол" укладено Контракт №2009779 з Heraeus Deutschland GmbH & Co. KG. (Німеччина) на переробку товару за межами митної території України (а.с. 26-32).

На виконання вимог договору №U20-63 від 08.12.2020 та на підставі заявок №3-5 від 08.12.2021 (а.с. 25-27) позивачем 08.12.2021 було видано фінансові гарантії №826652-U20-63003 на суму 38 500 000 грн, №826653-U20-63004 на суму 38 100 000 грн, №826654-U20-63005 на суму 38 700 0000 грн (а.с. 10-12).

Згідно митних декларацій №UA305130/2021/036103, №UA305130/2021/036104, №UA305130/2021/036105 товар було вивезено з території України y митному режимі "переробка за межами митної території України" (а.с. 37-38).

Згідно з бухгалтерською довідкою №13-4391 від 20 жовтня 2021 року балансова вартість відпрацьованого каталізатора R-86 станом на 20 жовтня 2021 року в кількості 58456,900 кг складає 10 009 265,44 грн.

КТ "Бізнес Гарант", посилаючись на те, що ТОВ "Плазол", завищивши вартість товару, який заявлявся в режим переробки за межами митної території України, отримав гарантії КТ "Бізнес Гарант" на суму, яка не відповідає дійсній вартості товару, що оформлявся в режим переробки за межами митної території України, чим ввів позивача в оману стосовно істотних обставин, які мають значення для даного виду договору, внаслідок чого обсяг відповідальності позивача був значно завищеним і не відповідав вимогам п.3 постанови Кабінету Міністрів України №879 від 04.12.2013, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору №U20-63 від 08.12.2020 на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 31.03.2021 у справі №910/18600/19 наголосив, що під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману (такі правові позиції наведені у постанові КГС ВС у справі №910/15715/19 від 16.12.2021).

Разом із тим надаючи оцінку оспорюваному договору через призму наведених вище положень чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, судом не встановлено, а позивачем жодним доказом не підтверджено навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину і сам факт обману позивача при укладенні договору.

Судом встановлено, що спір у справі фактично виник з приводу розміру індивідуальних фінансових гарантій наданих позивачем ТОВ "Плазол", виданих 18.01.2021, а саме з приводу того, що відповідач надав позивачу недостовірну інформацію щодо вартості товару (вартість готової продукції після переробки товару, а не дійсної вартості самого каталізатора).

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи митних декларацій, товаром, який вивезений в режимі "переробка за межами митної території України" був відпрацьований каталізатор риформінгу R-86, Код УКТЗЕД .

В цих деклараціях від 08.12.2021 №UA305130/2021/036103, №UA305130/2021/036104 та №UA305130/2021/036105 вартість товару із кодом УКТЗЕД визначена на рівні 113 637 470, 82 грн, що відповідно до Додатку №4 від 18.11.2021 до Контракту №2009779 від 18.11.2021 з Heraeus Deutschland GmbH & Co. KG. є вартістю готової продукції після переробки каталізатору за вирахуванням вартості послуг з переробки, транспортування та страхування.

Разом з тим, згідно Акту приймання-передачі від 03.12.2021 до договору комісії №101/21-14 від 08.09.2021 вартість каталізатора, який передається комітенту для переробки, становить 10 009 265, 44 грн.

В матеріалах справи також наявний лист ПАТ "Укртатнафта" №51/805 від 21 жовтня 2021 року, у відповідності до якого до митних органів направлялись сертифікати якості каталізатору риформінгу R-86 та бухгалтерська довідка щодо вартості товару. Згідно з бухгалтерською довідкою №13-4391 від 20 жовтня 2021 року балансова вартість відпрацьованого каталізатора R-86 станом на 20 жовтня 2021 року в кількості 58456, 900 кг складає 10 009 265, 44 грн.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України №879 від 04.12.2013 "Про деякі питання переробки товарів за межами митної території України та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 №461", розмір фінансової гарантії дорівнює сумі вартості товарів, що вивозяться у митному режимі переробки за межами митної території, зазначеній у рахунку-фактурi чи рахунку-проформi.

Водночас сума вартості товару, що заявлявся до режиму переробки за межами митної території України, зазначена ТОВ "Плазол" в проформі-інвойсі №1 від 18.11.2021 не відповідає вартості каталізатору, що зазначена в Акті приймання-передачі від 03.12.2021 до договору комісії №101/21-14 від 08.09.2021.

При цьому, вказана назва документа (проформа-інвойс) є відмінною від назви документів, про які йде мова в постанові КМУ №879 від 04.12.2013 (рахунок-фактура, рахунок-проформа) і з яких визначається розмір фінансової гарантії.

Тобто, твердження позивача про те, що відповідач надав позивачу недостовірну інформацію щодо розміру вартості товару (вартість готової продукції після переробки товару, а не дійсної вартості самого каталізатора) підтверджуються відповідними матеріалами справи.

Також колегія суддів зазначає, що згідно п.1.1. договору №U20-63 від 08.12.2020 фінансова гарантія у вигляді документа (викладеного в паперовій та/або електронній формі), яка надається НФП відповідно до умов цього договору, є способом забезпечення дотримання принципалом митних процедур та формальностей, сплати митних платежів або перерахування до Державного бюджету суми митної вартості товарів, що поміщуються у митний режим переробки за межами митної території України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №879 від 04.12.2013р.

Фінансова гарантія у вигляді документа (викладеного в письмовій або електронній формі) є безвідкличним зобов`язанням Незалежного фінансового посередника, внесеного до реєстру гарантів, виплатити на вимогу митного органу кошти в межах суми митних платежів або суми вартості товарів, що вивозяться у митному режимі переробки за межами митної території України у разі невиконання забезпечених цією гарантією зобов`язань, що випливають з митних процедур (п.1.1. договору №U20-63 від 08.12.2020).

Відповідно до п. 1.2. договору №U20-63 від 08.12.2020, гарантійний випадок - факт невиконання принципалом зобов`язань, забезпечених Фінансовою гарантією, що випливають з митних процедур, у зв`язку з настанням якого Незалежний фінансовий посередник зобов`язується сплатити митному органу кошти в сумі митних платежів або суми вартості товарів що вивозяться у митному режимі переробки за межами митної території України за відповідною фінансовою гарантією.

Також колегія суддів зазначає, що КТ "Бізнес Гарант" є спеціальним суб`єктом (незалежним фінансовим посередником), наділеним повноваженнями надавати гарантії для забезпечення виконання зобов`язань виключно зі сплати митних платежів, що врегульовано ст.ст. 305, 307, 308, 310, 311 МК України.

Гарантіями позивача №826652-U20-63003, №826653-U20-63004, №826654-U20-63005 від 08.12.2021 також передбачається, що Командитне товариство "Бізнес Гарант" зобов`язується сплатити до державного бюджету суму митних платежів. Зобов`язання щодо сплати будь-яких інших платежів в даних гарантіях не зазначено, вони не містять такого визначення як "сума вартості товарів, що вивозяться у митному режимі переробки за межами митної території" або "вартість продуктів переробки товару".

Таким чином, з огляду на наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що саме по собі укладення договору №U20-63 від 08.12.2020, яким передбачено права та обов`язки гаранта у відповідності до МК України із зазначенням в ньому обов`язків у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №879 від 04.12.2013, в даному випадку не потягло за собою порушення прав позивача як гаранта, оскільки ним видані гарантії на суму митних платежів, а не на суму вартості товарів чи продуктів їх переробки.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність спору з приводу розміру фінансових гарантій, які були видані через рік після укладення оспорюваного договору, жодним чином не можуть підтвердити введення позивача в оману на момент укладання самого договору. Положення договору не містять умов щодо безпосереднього розміру фінансових гарантій, відтак жоден доказ, що наданий позивачем у справу не підтверджує можливість застосувати судом положення ст.230 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Натомість, надання оцінки самим фінансовим гарантіям може бути окремим предметом розгляду разом із вимогами про сплату митних платежів у іншому судовому провадженні, оскільки не належить до предмету позовних вимог у цій справі.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що наведені позивачем обставини стосовно оспорюваного правочину є недоведеними в контексті жодної з викладених у правових висновках Верховного Суду складових, а також з огляду на те, що ні укладенням оскаржуваного договору, ні його виконанням права позивача не порушені, оскільки видані гарантії стосуються саме сум митних платежів, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання договору №U20-63 від 08.12.2020 недійсним та, відповідно, задоволення позовних вимог.

Разом з тим, апеляційним судом не надається правова оцінка долученим до апеляційної скарги доказам, а саме, копії листа ПАТ "Укртатнафта" від 26.03.2025 №14/02-251, інформації щодо гарантій за період з 01.01.2020 по 31.12.2023, копії гарантій №808018-U20-630001 від 30.03.2021 (по МД №UA305130/2021/007680) та №808018-U20-630002 від 30.03.2021 (по МД №UA305130/2021/007681), з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

У силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких викладено в статтях 13, 14 ГПК, а також положеннях статті 74 цього Кодексу, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському проиесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу, статтею 269 ГПК, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз статей 80, 269 ГПК свідчить про те, що докази, якими сторона обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповіднім позовом, і саме на сторону покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з поданням письмових пояснень по суті (в даному випадку третьою особою). Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - третю особу).

Надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції (додані до апеляційної скарги) без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції є порушенням вимог статей 80 та 269 ГПК України. Вказане з урахуванням положень статті 282 ГПК України означає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи додаткові докази, має викладати мотивувальну частину своєї постанови із зазначенням відповідного обґрунтування заявником неможливості їх подання до суду першої інстанції та з оцінкою апеляційною інстанцією такого обґрунтування (постанова КГС ВС від 23.07.2019 у справі №917/2034/17).

Приймаючи від сторони у справі нові докази у справі, суд апеляційної інстанції задля дотримання принципу рівності та змагальності сторін повинен надати оцінку поясненням та доводам іншої сторони у справі щодо нових доказів.

Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.

Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).

З матеріалів господарської справи вбачається, що третя особа до суду першої інстанції вказані докази не надавала.

Разом з тим, скаржник надаючи вищезазначені докази, враховуючи, що останні подані лише в суді апеляційної інстанції, тобто є новими доказами, в апеляційній скарзі на виконання вимог частини 4 статті 80, пункту 6 частини 2 статті 258, частини 3 статті 269 ГПК України взагалі не заявляв про долучення додаткових доказів, не обґрунтовував наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів у встановлений строк, як і не доводив неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак вказані докази не можуть бути прийняті та оцінені судом апеляційної інстанції в силу ст.269 ГПК України, оскільки їх прийняття буде порушенням принципу рівності усіх учасників процесу перед законом і судом.

Колегія суддів зазначає, що прийняття відповідних доказів матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Крім того, Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання стороною таких доказів.

Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів зазначає, що лист ПАТ "Укртатнафта" від 26.03.2025 №14/02-251 не є достовірним доказом, оскільки є відповіддю на лист Закарпатської митниці №7.7-1/10-02/13/2148 від 13.03.2025, тобто створений та оформлений вже після розгляду даної справи судом першої інстанції.

Разом з тим, попри те, що такий лист було виготовлено на замовлення Закарпатської митниці саме для подання даної апеляційної скарги (що суперечить положенню ч.3 ст. 269 ГПК України) зміст такого листа чітко підтверджує, що вартість 113 637 470,82 грн є вартістю готової продукції, а не товару, що вивозився.

Відповідно до ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але на суд ст.86 ГПК України покладається обов`язок досліджувати докази та надавати їм правову оцінку. Без виконання судом своїх обов`язків, передбачених ст.86 ГПК України, надання сторонами доказів в порядку ст.74 ГПК України позбавлене правового сенсу.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") одним з основних завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

Як вже зазначалося вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закарпатської митниці залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 04 березня 2025 року у справі №902/1106/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "08" травня 2025 р.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.