ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2025 р. Справа№ 372/266/15-ц

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Кравчука Г.А.

Хрипуна О.О.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 06.05.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег»

на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2025 (повний текст складено і підписано 12.03.2025)

у справі № 372/266/15-ц (суддя Сокуренко Л.В.)

за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Київської обласної державної адміністрації

до 1) Обухівської районної державної адміністрації Київської області,

2) Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області,

3) Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег»

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору:

1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бєлломі Олена Віталіївна,

2) ОСОБА_1 ,

3) ОСОБА_2 ,

4) ОСОБА_3 ,

5) ОСОБА_4 ,

6) ОСОБА_5 ,

7) ОСОБА_6 ,

8) ОСОБА_7 ,

9) ОСОБА_8 ,

10) ОСОБА_9 ,

11) Національний банк України,

12) ОСОБА_10 ,

13) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору іпотеки та витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 по даній справі № 372/266/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015, позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_10 , Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним розпоряджень, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, за участю третіх осіб, задоволено:

- визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 746 від 29.12.2003 «Про передачу земельних ділянок у власність», в частині передачі у власність земельних ділянок загальною площею 9, 0030 га ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (далі розпорядження);

- визнано недійсним підпункт 2 додатку до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради № 93 від 18.08.2006 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради» (дарі рішення № 93);

- визнано недійсним державний акт серії ЯД № 658672 від 25.10.2006, виданий на ім`я ОСОБА_10 , кадастровий номер :12:028:0026;

- витребувано на користь ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_10 земельну ділянку площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:0026 вартістю 958 500,00 грн.;

- визнано за Державним підприємством «Київське лісове господарство» право постійного користування на земельну ділянку площею 9,0030 га, кадастровий номер :12:028:0026.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 по даній справі № 372/266/15-ц рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 в частині вирішення позову про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанцій.

Під час нового розгляду цієї справи прокурором подано заяву, в якій він просив залучити до участі у справі співвідповідачем ПАТ «Єврогазбанк», і сформулював такі позовні вимоги:

- визнати недійсними розпорядження та рішення № 93;

- визнати недійсним договір іпотеки від 30.09.2013 № 2270, укладений ОСОБА_10 із ПАТ «Єврогазбанк» (далі - договір іпотеки);

- скасувати рішення приватного нотаріуса від 22.02.2016 № 28417332 про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ПАТ «Єврогазбанк» (далі - рішення нотаріуса);

- витребувати спірну земельну ділянку на користь держави в особі Кабінету України та ДП «Київський лісгосп» із незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк».

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.04.2017 позов задоволено частково: визнано недійсним договір іпотеки, скасовано рішення нотаріуса та витребувано спірну земельну ділянку на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київський лісгосп»; у задоволенні інших позовних вимог - про визнання недійсними розпорядження та рішення № 93 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 рішення Обухівського районного суду Київської області від 10.04.2017 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020:

- скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 10.04.2017 та рішення Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 в частині вирішення вимог про визнання недійсними розпорядження та рішення № 93, про скасування рішення нотаріуса та про витребування спірної земельної ділянки та у частині вказаних вимог закрито провадження у справі;

- рішення Апеляційного суду Київської області від 20.06.2017 у частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду також роз`яснила прокурору його право звернутися до неї протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови із заявою про направлення справи № 372/266/15-ц у частині вимог про скасування рішення нотаріуса та витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ПАТ «Єврогазбанк» до відповідного суду господарської юрисдикції.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 372/266/15-ц :

- заяву першого заступника прокурора Київської області про направлення справи в частині за встановленою юрисдикцією задоволено;

- справу № 372/266/15-ц у частині позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі Олени Віталіївни від 22.02.2016 № 28417332 про державну реєстрацію права власності на розташовану в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026 і загальною площею 9,0030 га за Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» і про витребування цієї земельної ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» передано до Господарського суду Київської області для продовження розгляду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.01.2021 постановлено розгляд справи № 372/266/15-ц почати спочатку зі стадії підготовчого провадження, замінено ПАТ «Європейський газовий банк» на належного відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Стратег», виключено ОСОБА_10 з числа співвідповідачів по справі та залучено його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

24.02.2021 до суду від відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Стратег» надійшла зустрічна позовна заява до ДП «Київське лісове господарство», Кабінету Міністрів України про визнання права власності на земельні ділянки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.03.2021у справі № 372/266/15-ц прийнято зустрічну позовну заяву ТОВ «Фінансової компанії «Стратег» для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Господарського суду Київської області суду від 23.09.2021 у справі № 372/266/15-ц, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021, первісний та зустрічний позов залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 08.06.2022 у справі 372/266/15-ц постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 та ухвалу Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі № 372/266/15-ц скасовано в частині залишення без розгляду первісного позову першого заступника прокурора Київської області, а справу в зазначеній частині направлено на розгляд до суду першої інстанції, у решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2021 та ухвалу Господарського суду Київської області від 23.09.2021 у справі № 372/266/15-ц залишено без змін.

Під час нового розгляду первісного позову:

1) судом з`ясовано, що в ході розгляду даної справи іншим складом суду лише частково (п. 2 та 3) була розглянута та задоволена заява прокуратури про зміну предмету позову та залучення належного відповідача вх. № 1842/21 від 26.01.2021 (том 6, а. с. 111). Одночасно, пункти 1 та 4 даної заяви розглянуті не були;

2) від прокурора надійшла заява про заміну позивача 1 у справі з Кабінету Міністрів України на його правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію;

3) прокурор надав усні пояснення щодо пунктів 1 та 4 прохальної частини заяви прокурора про зміну предмету позову та залучення належного відповідача вх. № 1842/21 від 26.01.2021 (том 6, а. с. 111).

Так, відповідно до заяви вх. № 1842/21 від 26.01.2021 прокурор просив суд:

- закрити провадження в частині позовної вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. про реєстрацію права власності за Приватним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» від 22.02.2016 № 28417332 (п. 1 прохальної частини заяви);

- позовну вимогу про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026 викласти та врахувати у наступній редакції: «Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег» повернути на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та в постійне користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051, площею 2,501 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га, :12:028:0049, площею 4,0011 га, що розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області» (п. 4 прохальної частини заяви);

4) судом протокольно залишено без розгляду письмові пояснення прокурора щодо заміни позивача, а саме Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію, та роз`яснено прокурору, що дану заяву про заміну учасника справи його процесуальним правонаступником було розглянуто раніше визначеним складом суду та винесено ухвалу від 23.09.2021 про відмову у задоволенні даної заяви.

5) судом з власної ініціативи вирішено залучити до участі у справі в якості позивача 3 - Київську обласну державну адміністрацію. Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.10.2022, серед іншого, та залучено до участі у справі в якості позивача-3 - Київську обласну державну адміністрацію.

6) у підготовчому засіданні 14.12.2022 суд, керуючись ст. 42, 231 ГПК України, постановив ухвалу про задоволення п. 1 прохальної частини заяви прокурора вх. № 1842/21 від 26.01.2021 про закриття провадження в частині позовної вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. про реєстрацію права власності за Приватним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» від 22.02.2016 № 28417332, про що занесено до протоколу судового засідання;

7) прокурор просив суд викласти вимогу прокурора в наступній редакції: «Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га»;

8) у поданих поясненнях прокурор зазначав про те, що оскільки на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2018 ПАТ «Єврогазбанк» спірну земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026 загальною площею 9,003 га відчужено на користь ТОВ «ФК «Стратег», а в подальшому вказана земельна ділянка була розділена на підставі заяви від 21.08.2020 на 3 земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га, та у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, доцільно викласти первісну позовну вимогу прокуратури в наступній редакції: «Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ТОВ "ФК «Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га»;

9) суд у підготовчому засіданні 23.02.2023 прийняв позовні вимоги в редакції, що викладені в письмових поясненнях прокуратури № 15/1-127-вих-23 від 15.02.2023, у зв`язку із чим повідомив сторін, що суд в подальшому розглядає первісний позов із такими позовним вимогами:

« 1. Витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2, 501 га, :12:028:0050 площею 2, 5009 га, :12:028:0049 площею 4, 0011 га.»;

10) Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.03.2023 у справі № 372/266/15-ц клопотання ТОВ «Фінансова компанія «Стратег» про призначення земельно-технічної експертизи по справі № 372/266/15-ц задоволено частково та призначено судову земельно-технічну експертизу по справі № 372/266/15-ц, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Провадження у справі № 372/266/15-ц зупинено до завершення судової земельно-технічної експертизи.

11) 31.07.2024 до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов супровідний лист № 15792/13785-4-23/41 від 30.07.2024, разом з яким експертною установою направлено висновок експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024, складений за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи у господарській справі 372/266/15-ц. 31.07.2024 на адресу Господарського суду Київської області повернулись матеріали справи № 372/266/15-ц.

12) ухвалою Господарського суду Київської області від 12.09.2024, серед іншого, задоволено заяву ДСГП «Ліси України» про заміну сторони її правонаступником у справі № 372/266/15-ц задоволено, замінено ДП «Київське лісове господарство» на ДСГП «Ліси України» у справі № 372/266/15-ц.

Отже, з матеріалів справи слідує, що предметом розгляду у цьому провадженні є позовні вимоги про витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц позов задоволено повністю: витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2, 501 га, :12:028:0050 площею 2, 5009 га, :12:028:0049 площею 4, 0011 га; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» у дохід Державного бюджету України 14 380,71 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що:

- матеріалами справи підтверджується, що первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га, відносилась до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України». При цьому доказів, які б спростовували обставину того, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026 відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах виділів 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 кварталу 110 Козинського лісництва та була неправомірно відведена у приватну власність фізичних осіб та перебуває в постійному користуванні ДСГП «Ліси України», сторонами до суду не надано;

- водночас протягом розгляду даної справи № 372/266/15-ц первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га, на підставі заяви директора ТОВ «ФК «Стратег» та технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, була поділена на три нові земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га та :12:028:0051, площею 2,501 га. При цьому поділ первісної земельної ділянки не змінив те, що такі земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України»;

- що на землі лісогосподарського призначення розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування (такі землі можуть змінювати власника лише у випадках, прямо передбачених у Земельним та Лісовим кодексами України), а реєстрація права власності ТОВ «Компанія Стратег» щодо спірних земельних ділянок державного лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, без їх попереднього вилучення з постійного користування, є порушенням вимог законодавства у зазначеній сфері;

- враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство» не надавались в доказів протилежного матеріали справи не містять, заволодіння (тобто реєстрація права власності на земельні ділянки) ТОВ «Компанія Стратег» первісною земельною ділянкою з кадастровим номером :12:028:0026, яка в подальшому останнім поділена на три спірні земельні ділянки :12:028:0051, :12:028:0050, :12:028:0049, що належать до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, суперечить вимогам законодавства;

- належним способом захисту у спірному випадку є саме витребування спірних земельних ділянок.

Суд першої інстанції зазначив про те, що всупереч вимогам чинного законодавства, судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, обґрунтовані та повні відповіді на поставлені перед ними питання не надано, а відтак висновок експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024, складений судовими експертами за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, є таким, що викликає сумніву у його правильності та не відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості, у зв`язку із чим суд не приймає в якості доказу результати проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, які викладені у висновку експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024.

Щодо витребування земельної ділянки на користь Київської обласної державної адміністрації суд першої інстанції зазначив наступне:

- позов у даній справі було подано у січні 2015 року прокурором в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», оскільки відповідно до положень ч. 8 ст. 122, ч. 9 ст. 149 ЗК України в редакціях чинних на момент пред`явлення позову повноваження щодо вилучення і розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб належали до виключної компетенції Кабінету Міністрів України;

- разом з цим, 27.05.2021 набрав чинності Закон України № 1423-ІХ від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» з урахуванням положень якого уповноваженим державним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення за межами населених пунктів є Київська обласна державна адміністрація.

Розглядаючи твердження відповідача 3 стосовно неможливості витребування у відповідача 3 спірних земельних ділянок як добросовісного набувача, оскільки відбувається втручання у право на мирне володіння майном всупереч гарантій у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції зазначив, що:

- не може визнати дії відповідача з набуття права власності на спірну первісну земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026 добросовісними, оскільки відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою, зокрема, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки, а також наявністю у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень відомостей про судові спори відносно спірної первісної земельної ділянки та судових рішень у даній справі, зокрема шляхом здійснення пошуку за кадастровим номером спірної земельної ділянки;

- ПАТ «Європейський газовий банк» був співвідповідачем у даній справі до його заміни на належного відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «Стратег» ухвалою Господарського суду Київської області від 28.01.2021 у даній справі, а відтак особа, від якої відповідач 3 набув право власності на первісну земельну ділянку була обізнана про наявність спору відносно спірної первісної земельної ділянки;

- ТОВ «Компанія Стратег», укладаючи 22.12.2018 з ПАТ «Європейський газовий банк» договір купівлі-продажу первісної земельної ділянки № 2491, проявивши розумну обачність, міг і повинно було знати про те, що первісна земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою та щодо такої земельної ділянки існує спір, а відтак відповідач 3 не може вважатися добросовісним набувачем первісної земельної ділянки, оскільки знав та міг знати про набуття ним майна всупереч закону;

- при цьому не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Стосовно посилань відповідача 3 на відсутність доказів повного накладання спірних ділянок на землі лісового фонду, у зв`язку із чим земельні ділянки у частинах, які не накладаються на землі лісового фонду, не можуть бути витребувані у відповідача 3, суд першої інстанції:

- зазначив, що змісту позовної заяви не вбачається, а прокурор у позові не стверджує про часткове накладання первісної земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, на квартал 110 Козинського лісництва, виділи 13-20 ДП «Київське лісове господарство», а стверджує про те, що уся спірна первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, належить до земель лісового фонду;

- зауважив, що за наслідками розгляду Обухівським районним судом Київської області цієї справи № 372/266/15-ц в частині визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93, яке в подальшому було залишено без змін, не було встановлено часткового накладення спірної первісної земельної ділянки на землі лісового фонду, коли лише частина спірної первісної земельної ділянки (земельних ділянок) є власністю держави, а інша її частина (частини) належить відповідачу 3. Натомість у даній справі судом було встановлено, що уся первісна спірна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га (яка в подальшому була поділена на три земельні ділянки, загальна площа яких відповідає площі первісної земельній ділянки) належала до земель лісового фонду, у зв`язку із чим посилання відповідача в цій частині суд відхиляє як необґрунтовані.

Стосовно клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» про застосування строків позовної давності суд першої інстанції зазначив наступне:

- за ствердженням відповідача 3, прокурор міг довідатися про порушення земельного законодавства ще у серпні 2006 року з моменту прийняття Старобезрадичівською сільською радою спірного рішення № 93 від 18.08.2006, у зв`язку з цим відлік позовної давності у цій справі треба обраховувати з серпня 2006 року і на момент подання позову у січні 2015 позовну давність було пропущено;

- з матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до Обухівського районного суду Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» - 15.01.2015 згідно штемпеля поштової установи на поштовому конверті, в якому надійшла до суду позовна заява з додатками;

- при цьому зі змісту позовної заяви вбачається, що про наявні порушення вимог закону та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо за результатами проведення перевірки вимог земельного законодавства, зокрема складення акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № А45/01 від 28.02.2012, тобто саме з цього часу для прокурора повинен обчислюватися строк позовної давності;

- слід врахувати, що ні Кабінет Міністрів України, ні землекористувач ДП «Київське лісове господарство» не були учасниками спірних правовідносин щодо вилучення та передачі у приватну власність спірних земельних ділянок, зміни їх цільового призначення та подальшого відчуження. Натомість, за наслідками розгляду справи було встановлено, що землі лісогосподарського призначення вибули з власності держави без погодження уповноважених на те органів;

- у письмових поясненнях ДП «Київське лісове господарство» № 02/224 від 15.03.2016 (том 2, а.с. 179-183) зазначило, що підприємство довідалось про наявність державного акта на землях лісогосподарського призначення з запиту прокуратури Київської області, а саме в листопаді 2014 року;

- Кабінет Міністрів України в силу положень ст. 19 Конституції України та згідно з повноваженнями, передбаченими ЗК України, Законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державний контроль за використанням та охороною земель» не мав можливості самостійно встановити обставини, які стали підставою для звернення до суд прокурора у цій справі, а тому довідався про порушення права власності держави на спірні земельні ділянки лише в 2012 році за наслідками проведення прокуратурою перевірки вимог земельного законодавства;

- відповідачем 3 не доведено належними та допустимими доказами про обізнаність прокурора та/або уповноважених на те органів щодо порушення інтересів держави до дати проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за наслідками якого було складено акт № А45/01 від 28.02.2012;

- в свою чергу доказів того, що до вказаної дати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містились відомості щодо реєстрації за третіми особами права власності на спірну первісну земельну ділянку, а відтак прокурор та/або уповноважені на те органи мали можливість встановити наявність порушення інтересів держави, матеріали справи не містять;

- вказане свідчить про те що першим заступником прокурора Київської області строк позовної давності не пропущено, у зв`язку із чим заява відповідача 3 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить скасувати Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що він обґрунтовує наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог:

1) недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (у частині визнання спірних земельних ділянок такими, що належать до земель земельного фонду);

2) порушенням норм процесуального права (порушення норм ГПК України щодо преюдиційного характеру судових рішень та оцінки висновку експертів як доказу);

3) неправильним застосуванням норм матеріального права (неправильне застосування норм ЦК України щодо позовної давності та витребування майна у добросовісного набувача).

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- суд першої інстанції помилково врахував судові рішення у цій справі (рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.06.2015 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.02.2016) як підтвердження належності спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, оскільки, по-перше, зазначені судові рішення не носять преюдиційного характеру і не є обов`язковими для врахування у контексті предмету доказування в межах позовних вимог щодо витребування земельних ділянок, а по-друге, на відсутність необхідності врахування вказаних рішень прямо свідчить пункт 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020, у якому зазначено що: «У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 51))». Аналізуючи даний пункт постанови Великої Палати, можна дійти висновку про те, що суд першої інстанції у цій справі повинен був самостійно на підставі наданих сторонами доказів встановлювати належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду та законність/незаконність їхнього вибуття з власності держави і жодним чином не спиратися на згадані вище судові рішення, що стосуються визнання незаконними рішень державних органів (органів місцевого самоврядування) щодо розпорядження спірними земельними ділянками та зміни їхнього цільового призначення, проте в оскаржуваному рішенні відсутні чіткі посилання на встановлення преюдиційних обставин для цілей розгляду позовних вимог прокурора стосовно витребування земельних ділянок;

- суд першої інстанції необґрунтовано відхилив висновок експертів, який підтверджує недоведеність незаконного вибуття спірних земельних ділянок від держави як їхнього попереднього власника з огляду на відсутність належності їх до земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) та підтвердження прав на них у Державного підприємства «Київське лісове господарство».

- однією з ключових обставин справи, на яку посилається прокурор, як на підставу для витребування спірних земельних ділянок на користь держави є належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, проте такої обставини прокурор не довів;

- встановлення обставин незаконного вибуття майна від власника передусім передбачає встановлення наявності у нього права на таке спірне майно, а відтак ключовою обставиною для з`ясування у цій справі є існування права власності на спірні земельні ділянки у держави, а також встановлення факту її передачі у постійне користування ДП «Київське лісове господарство», проте у останнього було відсутнім право постійного користування на спірні земельні ділянки на момент передачі їх у приватну власність у грудні 2003 року, так як станом на грудень 2003 року єдиним документом, який міг би підтверджувати право постійного користування ДП «Київське лісове господарство» на спірні земельні ділянки, міг бути державний акт на право постійного користування землею, проте такого акту ДП «Київське лісове господарство» оформлено не було;

- одним із основних документів, який, на думку прокурора, підтверджує право власності держави та право користування ДП «Київське лісове господарство» на спірні земельні ділянки є розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 23.06.2003 № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового Господарства» Відповідно до наявного у матеріалах справи акта прийому-передачі лісового фонду (без дати) Козинське лісництво прийняло на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району не 492,5 га земель лісового фонду як зазначено у вказаному вище розпорядженні, а лише 351,4 га. При цьому на вищезазначеному акті прийому-передачі лісового фонду відсутні дата складання такого акта та підписи голови та членів комісії, що здійснювали прийом-передачу лісового фонду.

- з наявного у матеріалах справи графічного витягу з картографічної бази даних ВО «Укрдержліспроект» є очевидним, що, якщо накладення спірних земельних ділянок на землі лісового фонду і має місце, то воно носить частковий характер;

- відповідач 3 є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, який набув їх за відплатним договором, враховуючи те, що: 1) відповідач 3 придбав за відплатним договором купівлі-продажу різні ділянки на електронних торгах, які організовувалися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб; 2) відповідач 3 не знав і не міг знати, що спірні земельні ділянки були придбані ним у особи, яка не мала права їх відчужувати.

- витребування спірних земельних ділянок у відповідача 3 є неможливим у силу прямого припису ч. 2 ст. 388 ЦК України, якою передбачено таке: «Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень». Спірні земельні ділянки продавалися у порядку, встановленому для виконання судових рішень, на етапі переходу прав власності на них від ОСОБА_10 до ПАТ «Європейський газовий банк»;

- позовна вимога про витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації не може бути задоволена з огляду на те, що Київська обласна державна адміністрація не наділена повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду, так як Законом № 1423-IX не було внесено змін до п. 5 ст. 27 ЛК України, який визначає, що: «Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин: передає у власність, надає у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності»

- помилкове визначення позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок без передбачення суми компенсації, яка має бути виплачена відповідачу 3 як їхньому власнику у випадку їх задоволення. Оскільки позовом у даній справі (та відповідно судовим рішенням про його задоволення) не передбачено будь-якого відшкодування для відповідача 3 у випадку скасування його права на земельні ділянки (витребування земельних ділянок на користь держави), задоволення позову означатиме порушення принципу «належного урядування»;

- позов було подано прокурором у 2015 році з істотним пропуском строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 справу № 372/266/15-ц передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 ГПК України; надано скаржнику десять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надання суду доказів надсилання копії апеляційної скарги листом з описом вкладення сторонам у справі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

04.04.2025 до суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в додатках до якої містяться докази направлення скаржником копії апеляційної скарги листом з описом вкладення сторонам у справі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 372/266/15-ц призначено до розгляду на 06.05.2025 об 11 год. 00 хв., витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 372/266/15-ц.

16.04.2025 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Розпорядженням в. о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 № 09.1-08/1103/25 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 372/266/15-ц у зв`язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 28.04.2025 по 11.05.2025 включно, у зв`язку з перебуванням судді Мальченко А.О., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 05.05.2025 по 18.05.2025 включно.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2025 справа № 372/266/15-ц передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2025 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Кравчук Г.А.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц, учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 06.05.2025 об 11 год. 00 хв.

06.05.2025 до суду від третьої особи 13 надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги, в яких заявник апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, а також просить визнати поважними причини пропуску ним строку щодо подання вказаних пояснень та врахувати їх при вирішення спору по суті.

Для забезпечення всім учасникам судового процесу рівних прав, колегія суддів вважає за можливе поновити третій особі 13 строк на подання письмових пояснень

Станом на 06.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Позивачі 2, 3, відповідачі 1, 2 та всі треті особи крім третьої особи 13, представників в судове засідання не направили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивачів 2, 3, відповідачів 1, 2 та всіх третіх осіб крім третьої особи 13, за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представники відповідача 3 та третьої особи 13 апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити, прокурор та представник позивача 1 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів інших письмових пояснень, заслухавши пояснення представника учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено вище, предметом розгляду у цьому провадженні є позовні вимоги про витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га.

Відповідно до змісту наведених у позовній заяві доводів прокурора, на виконання спільного наказу Міністерства аграрної політики України і державного комітету лісового господарства України № 106/60 від 26.06.2000 «Про ліси сільськогосподарських підприємств» та Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», з урахуванням рішення Обухівської районної ради № 126.11.ХХ.ІІІ від 15.09.2000, наказу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» № 219 від 10.08.2001 «Про приймання земель лісового фонду», рішення Київської обласної ради № 264-15-ХХІІІ від 25.01.2001 «Про землі лісового фонду Київської області, що вивільнені внаслідок реформування колективних сільськогосподарських підприємств», листа Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» № 01-318 від 14.05.2003, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 333 від 23.06.2003 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства» передано, зокрема, Козинському лісництву у постійне користування 1155,1 га земель лісового фонду для ведення лісового господарства, з них 492,5 га на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району.

26.06.2000 Міністерством аграрної політики України спільно з Державним комітетом лісового господарства України видано наказ № 106/60 «Про ліси сільськогосподарських підприємств», яким з метою збереження та раціонального використання лісів в загальнодержавних інтересах наказано:

1. Міністру агропромислового комплексу Автономної Республіки Крим, начальникам головних управлінь сільського господарства і продовольства обласних державних адміністрацій, Голові республіканського комітету по лісовому і мисливському господарству Автономної Республіки Крим, генеральним директорам державних лісогосподарських об`єднань, начальникам обласних управлінь лісового господарства:

1.1. Взяти під особистий контроль питання перерозподілу і використання земель лісового фонду при реформуванні колективних сільськогосподарських підприємств, домагатись суворого дотримання вимог земельного та лісового господарства в частині надання згаданих земель лісового господарства і використання лісових ресурсів;

1.2. Спільно внести пропозиції обласним радам і обласним державним адміністрація про передачу у встановленому порядку земель лісового фонду, що були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, державним лісогосподарським підприємствам Держкомлісгоспу України або діючим чи новоутвореним спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, підпорядкованим Мінагрополітики, а також агроформуванням, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства.

15.09.2000 Обухівською районною радою прийнято рішення № 126.11.ХХХІІІ «Про погодження передачі земель лісового фонду, що перебували в постійному користуванні реформованих колективних сільськогосподарських підприємств до Держлісфонду та надання їх у постійне користування лісогосподарським підприємствам», яким рада, розглянувши клопотання Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» та Ржищівського лісгоспу, відповідно до ст. 11, 19, 77 ЗК України, ст. 9 ЛК України, вирішила погодити передачу земель лісового фонду, що перебували в постійному користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, які припинили свою діяльність в результаті реформування, до земель державного лісового фонду та надання їх у постійне користування Київському державному лісогосподарському об`єднанню «Київліс» та Ржищівському держлісгоспу в розрізі землекористувачів та площ згідно з додатком.

Ржищівський Держлісгосп Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» листом № 01-113 від 16.04.2003 просив Обухівську райдержадміністрацію, відповідно до Земельного та Лісового кодексу України, на виконання спільного наказу Міністерства аграрної політики України і Державного комітету лісового господарства України за № 106/60 від 26.06.2000 «Про ліси сільськогосподарських підприємств», та Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999, при перерозподілі земель лісового фонду, при реформуванні сільгосппідприємств, передати в користування Ржищівського держлісгоспу Стайківському лісництву лісові насадження загальною площею 477, 7 га.

Київське Державне лісогосподарське об`єднання «Київліс» листом № 01-318 від 14.05.2003 просило Обухівську райдержадміністрацію передати у користування головного підприємства ДЛГО «Київліс» Обухівському і Козинському лісництвам лісові насадження загальною площею 2127 га, зокрема Ст. Безрадичівська сільська рада - 445,7 га.

23.06.2003 Обухівською районною державною адміністрацією Київської області видано розпорядження № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства», пунктом 1.2 якого, розглянувши клопотання адміністрації Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» № 01-318 від 14.05.2003 та Ржищівського Держлісгоспу № 01-113 від 16.04.2003 про передачу в користування ДЛГО «Київліс» та Ржищівського Держлісгоспу лісових насаджень, відповідно до ст. 57, 122, 123 ЗК України та ст. 9, 21 ЛК України, у зв`язку із припиненням діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств - лісокористувачів, вирішено передати у постійне користування землі лісового фонду для ведення лісового господарства, зокрема Козинському лісництву: Великодмитрівської сільської ради - 121,1 га; Козинської селищної ради - 155,0 га; Підгірцевської сільської ради - 309,0 га; Старобезрадичівської сільської ради - 492,5 га; Української міської ради - 77,5 га.

Відповідно до п.п. 2-4 розпорядження № 333 від 23.06.2003, управлінню сільського господарства і продовольства райдержадміністрації організувати роботу з передачі та уточнення розмірів земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх сільськогосподарських підприємств. Зобов`язано Київське державне лісогосподарське об`єднання «Київліс» та Ржищівський Держлісгосп виготовити проекти відведення земельних ділянок для передачі їх у постійне користування для ведення лісового господарства. Розпорядження направити для виконання Київському ДЛГО «Київліс» та Ржищівському Держлісгоспу.

Крім того, як вбачається з розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 333 від 23.06.2003, останнім визначено відповідно до ст. 20 ЗК України цільове призначення земельних ділянок, які передаються у постійне користування як землі лісового фонду - для ведення лісового господарства.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акта прийому-передачі лісового фонду Старобезрадичівської сільської ради у постійне користування Козинському лісництву КДЛГО «Київліс» для ведення лісового господарства, Козинське лісництво КДЛГО «Київліс» прийняло землі лісового фонду Старобезрадичівської сільської ради загальною площею 351,4 га у зв`язку із припиненням діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств-лісокористувачів.

Як зазначив прокурор, на підставі вказаного розпорядження лісовпорядною організацією ВО «Укрдержліспроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які були погоджені з органом контролю у сфері земельних ресурсів та передані для користування ДП «Київському лісгоспу».

В матеріалах справи наявний планшет лісовпорядкування № 6 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» 2014 року, оновлений станом на 01.01.2016, відповідно до якого планшет складений на основі ортофотопланів зйомки 2007-2009 рр. та матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а також копії плану лісонасаджень ДП «Київський лісгосп» Козинське лісництво. Лісовпорядкування 2014 року, загальна площа 4265,2 га; проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства 2015 рік.

Прокурор зазначає про те, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп», кварталу 110 Козинського лісництва, виділів 13-20 спірні земельні ділянки, які в подальшому були відчужені на користь ОСОБА_10 та є предметом спору, є земельними ділянками лісового фонду, покриті лісовою рослинністю, які у 2003 році протаксовані та мають відповідні таксаційні характеристики, на підтвердження чого прокурор долучив до позовної заяви копії листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства № 02-868 від 26.11.2014, листа Головного управління Держземагенства у Київській області Управління Держземагенства в Обухівському районі вих. № 1.1-24/245 від 25.11.2014, акта перевірки Головного управління Держкомзему у Київській області № А45/01 від 28.02.2012, викопіювання з чергового кадастрового плану Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району та викопіювання з карти формування території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району.

Однак, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 746 від 29.12.2003 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» затверджено технічну документацію із складання державних актів на право приватної власності на землю працівників соціальної сфери села в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області та передано у приватну власність земельні ділянки громадянам України, згідно додатку, для ведення особистого селянського господарства загальною площею 41,046 га, про що останнім видано державні акти на право власності на землю.

На підставі вказаного вище розпорядження державні акти на право власності на земельні ділянки отримали, зокрема: ОСОБА_7 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278380 від 30.12.2003), ОСОБА_3 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278382 від 30.12.2003), ОСОБА_6 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278382 від 30.12.2003), ОСОБА_9 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278383 від 30.12.2003), ОСОБА_5 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278384 від 30.12.2003), ОСОБА_4 (державний акт на право власності на землю площею 1,001 га серії РЗ № 278385 від 30.12.2003), ОСОБА_8 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278386 від 30.12.2003), ОСОБА_1 (державний акт на право власності на землю площею 1,000 га серії РЗ № 278387 від 30.12.2003), ОСОБА_2 (державний акт на право власності на землю площею 1,001 га серії РЗ № 278389 від 30.12.2003) (копії наявні в матеріалах справи).

В подальшому, 09.03.2006 між вказаними вище 9 громадянами та ОСОБА_10 були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Кравченко Л.Г., зареєстровані в реєстрі під №№ 714, 679, 689, 692, 695, 717, 686, 758, 764.

25.03.2006 ОСОБА_10 на підставі вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 09.03.2006 отримано Державний акт серії ЯГ № 233833 на право власності на земельну ділянку площею 9,0030 га з кадастровим номером :12:028:0026 з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, який зареєстровано за № 1591.

В подальшому, рішенням Старобезрадичівської сільської ради 4 сесії 5 скликання від 18.08.2006 № 93 (підпункт 2 додатку до пунктів 1-3 рішення) (том 1, а.с. 157-158) цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_10 змінено з особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, про що останньому видано Державний акт на право власності на землю серії ЯД № 658672 від 25.10.2006, кадастровий номер земельної ділянки :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га (копії вказаних вище договорів та актів наявні в матеріалах справи).

Разом з тим, як зазначає прокурор, в ході проведення прокуратурою перевірки установлено, що вказане розпорядження Обухівської районної державної адміністрації прийнято незаконно.

Прокурор зазначає про те, що:

- в ході перевірки матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок вказаним вище 9 громадянам, розробленого ТОВ «Науково-виробнича компанія «Горизонт», вбачається, що їх відведення передбачалось за рахунок земель сільськогосподарського призначення, проте земельні ділянки, які передбачалось відвести вказаним вище громадянам, відносились до категорії земель лісового фонду та перебували в користуванні ДП «Київське лісове господарство»;

- з листів Головного управління Держземагенства у Київській області від 25.11.2015, ДП «Київське лісове господарство» № 02-868 від 26.11.2014 вбачається, що земельні, які перебувають у власності ОСОБА_10 , знаходяться на території земель лісогосподарського призначення лісового фонду Козинського лісництва квартал 110 (копії листів наявні в матеріалах справи);

- вказане також підтверджується як викопіюваннями з планшету матеріалів лісовпорядкування 2003 року, з корегуванням проекту формування та встановлення меж Старобезрадичівської сільської ради, із чергового кадастрового плану Старобезрадичівської сільської ради та викопіюванням з карти території Старобезрадичівської сільської ради (копії наявні в матеріалах справи), так і наявною в матеріалах справи копією акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № А45/01 від 28.02.2012, складеним державними інспекторами контролю за використанням та охороною земель Управління Держземінспекції Головного управління Держкомзему у Київській області Бендерцем О.В. та Кабаном В.Ф.

Зі змісту акта перевірки № А45/01 від 28.02.2012 вбачається, що за документами та матеріалами, наданими Управлінням Держкомзему в Обухівському районі, даними Геодезичної інформаційної системи управління, матеріалами наданими ДП «Київліс» встановлено, що спірні земельні ділянки повністю або частково накладаються на землі лісового фонду (квартал 110 Козинського лісництва, виділи 13-20), що знаходиться в постійному користуванні в ДП «Київський лісгосп» згідно частини 5 Перехідних положень Лісового кодексу України. При наданні вказаних земельних ділянок зазначеним вище громадянам площею 43,751 га порушено вимоги ст. 20, 57, 84, 141, 142, 143, 149 ЗК України та ст. 9, 17, 33, 57 ЛК України (том 1, а.с. 33-34).

Враховуючи зазначене, прокурор стверджує про встановлення перевіркою того, що Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство», вказаним вище 9 громадянам не надавались.

З огляду на наведене, за доводами прокурора, з державної власності без згоди Київського обласного управління лісового та мисливського господарства та згоди землекористувача ДП «Київське лісове господарство», незаконно вибули надані 9 громадянам земельні ділянки шляхом прийняття розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 746 від 29.12.2003, чим порушено інтереси держави.

Разом з цим, 30.09.2013 Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк» (іпотекодержатель) та громадянином України ОСОБА_10 (іпотекодавець) укладений договір іпотеки № 1213-300913/І на забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 741-300813 від 30.08.2013, укладеного між ТОВ «Новітні технології міста» та ПАТ «Європейський газовий банк».

Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки № 1213-300913/І, предметом іпотеки є земельна ділянка загальною площею 9,0030 га, що належить ОСОБА_10 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 658672, виданого 25.10.2006 Обухівським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення Старобезрадичівської ради 4 сесії 5 скликання від 18.08.2006. Земельна ділянка розташована: Київська область, Обухівський район, с. Старі Безрадичі, кадастровий номер: :12:028:0026.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Новітні технології міста» своїх зобов`язань, які забезпечені іпотекою, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12.11.2015 у справі № 372/3374/15-ц, яке змінено рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.06.2016, в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Новітні технології міста» перед ПАТ «Європейський газовий банк» за кредитним договором № 741-300813 від 30.08.2013 в межах вартості предмета іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, за договором іпотеки від 30.09.2013, зареєстрованим в реєстрі за № 2270, шляхом набуття права власності за ПАТ «Європейський газовий банк» на земельну ділянку, загальною площею 9,0030 га, що належить іпотекодавцю ОСОБА_10 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 658672 виданого 25.10.2006 Старобезрадичівською сільською радою Обухівського району Київської області, яка розташована в Київській області, Обухівського району с. Старі Безрадичі, кадастровий номер :12:028:0026, з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку.

22.02.2016 за ПАТ «Європейський газовий банк» на підставі рішення суду від 12.11.2015 № 372/3374/15-ц зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,0030 га, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що підтверджується інформаційною довідкою № 57084143 від 11.04.2016 (том 2, а.с. 199).

22.12.2018 між ПАТ «Європейський газовий банк» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Стратег» (після зміни найменування Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег») (далі покупець, відповідач 3) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2491.

Предметом купівлі-продажу за вказаним вище договором є земельна ділянка, площею 9,003 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Старі Безрадичі, кадастровий номер земельної ділянки :12:028:0026, цільове призначення: «будівництво та обслуговування жилого будинку», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

22.12.2018 між продавцем та покупцем складено та підписано акт приймання-передачі майна (земельної ділянки).

22.12.2018 за ТОВ «ФК «Стратег» на підставі вказаного договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,0030 га, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 150815461 від 22.12.2018 (том 14, а.с. 41).

В подальшому, на підставі заяви директора ТОВ «ФК «Стратег», здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, на три земельні ділянки, яким були присвоєні наступні кадастрові номери: :12:028:0051, площею 2,501 га; :12:028:0050, площею 2,5009 га; :12:028:0049, площею 4,0011 га, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, а також витягами з Державного земельного кадастру від 02.10.2023 № НВ-023, № НВ-023, № НВ-023 щодо новоутворених земельних ділянок (том 14, а.с. 37-88).

02.09.2020 за ТОВ «Фінансова компанія «Стратег» зареєстровано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га та :12:028:0051, площею 2,501 га, утворені в результаті поділу первісної земельної ділянки, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру від 02.09.2020 №№ 222380464, 222384357, 222377343.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег», згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і на даний час залишається власником вказаних вище земельних ділянок з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га та :12:028:0051, площею 2,501 га.

Сторонами не заперечується обставина того, що первісна земельна ділянка з кадастровим номером з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, була поділена відповідачем 3 на три земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га та :12:028:0051, площею 2,501 га, що також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, під час розгляду даної справи (розгляд якої триває з 2015 року) спірна первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, була поділена на три земельні, право власності на які зареєстровано за відповідачем 3.

Стосовно поділу первісної земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, на три земельні ділянки прокурор, з посиланням на постанову Верхового Суду від 25.07.2018 у справі № 640/8456/16-ц, зазначив, що у разі поділу/об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбулася заміна двох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх двох документах. Залишилися попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема не відбулося зміни їх цільового призначення, розташування тощо.

Також прокурор зазначив, що Верховний Суд, зокрема у постановах від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 та від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, дотримується правової позиції, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

З огляду на наведене, прокурор наголосив на тому, що поділ первинної земельної ділянки на нові земельні ділянки жодним чином не змінює їх правового статусу - земель лісогосподарського призначення, які незаконно вибули із власності держави.

Водночас, на підтвердження того, що три новоутворені земельні ділянки знаходяться в межах кварталу 110 Козинського лісництва, прокурор долучив до матеріалів справи лист ВО «Укрдержліспроект» № 229 від 23.03.2023, до якого долучено витяг з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами частини кварталу 110 і межами таксаційних виділів Козинського лісництва «ДП «Київській лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельних ділянок, що нанесені згідно з наданими каталогами координат (том 13, а.с. 33-34).

Із долученого ВО «Укрдержліспроект» витягу з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп» Козинського лісництва частини кварталу № 110 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, :12:028:0050 та :12:028:0051 знаходяться в межах кварталу 110 ДП «Київський лісгосп» Козинського лісництва.

Проте, як зазначає прокурор, вибуття спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення (яка під час розгляду даної справи була поділена на три земельні ділянки) з державної власності відбулося незаконно та за відсутності відповідних правових підстав.

За ствердженням прокурора, набуття відповідачем 3 у власність спірних земельних ділянок (утворених в результаті поділу первісної земельної ділянки лісогосподарського призначення) та державна реєстрація права власності на них за ТОВ «Компанія Стратег» здійснено всупереч вимог ст. 20, 55, 56, 84, 116, 141, 149 ЗК України та ст. 5, 7, 57 ЛК України, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння ТОВ «Компанія Стратег» на користь держави в порядку ст. 387 ЦК України.

При цьому прокурор наголосив на тому, що спірна земельна ділянка (яка в подальшому поділена на три земельні ділянки) відносилась до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах виділів 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 кварталу 110 Козинського лісництва та була неправомірно відведена у приватну власність фізичних осіб, що встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12.11.2015 у даній справі, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 03.02.2016, яким визнано недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.2003 року № 746 «Про передачу земельних ділянок у власність» в частині передачі у власність земельних ділянок загальною площею 9, 0030 га ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також визнано недійсними підпункт 2 додатку до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради 18.08.2006 року № 93 "Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради.

Враховуючи вказані вище обставин справи, прокурор (з урахуванням остаточного визначення кола позовних вимог) просить суд витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ТОВ «Компанія Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га.

У свою чергу ТОВ «Компанія Стратег» у відзиві на позовну заяву від 09.03.2023 (том 13, а.с. 1-10) проти позовних вимог заперечило та просило суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Відповідач 3 посилається на неможливість витребування земельних ділянок у відповідача 3 як добросовісного набувача, оскільки відповідач 3 придбав за відплатним договором купівлі-продажу спірні ділянки на електронних торгах, які організовувалися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а відтак не знав і не міг знати, що спірні земельні ділянки були придбані ним у особи, яка не мала права їх відчужувати. Щодо вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом відповідач 3 вважає, що у процесі приватизації (безоплатного передання спірних земельних ділянок фізичним особам) Обухівська РДА діяла від імені держави, а її рішення про передачу земельних ділянок у власність фізичних осіб було нічим іншим як вираженням волі держави на вибуття земельних ділянок з її власності у процесі приватизації. Крім того, на думку відповідача 3, витребування спірних земельних ділянок є неможливим в силу прямого припису ч. 2 ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Отже, як зазначив відповідач 3, оскільки право власності на спірні земельні ділянки перейшло до ПАТ «Європейський газовий банк» на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а перехід права власності на спірну земельну ділянку до ПАТ «Європейський газовий банк» відбулось на відплатних засадах, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, до спірних відносин підлягає застосуванню припис ч. 2 ст. 388 ЦК України.

Додатково про відсутність підстав для витребування у відповідача 3 як добросовісного набувача за оплатним правочином спірних земельних ділянок свідчить обов`язкова для застосування судами України практика Європейського суду з прав людини. Відповідач 3 вважає помилковим визначення позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок без передбачення суми компенсації, яка має бути виплачена відповідачу 3 як їхньому власнику, оскільки позовом у даній справі не передбачено будь-якого відшкодування для відповідача-3 у випадку скасування його права на земельні ділянки (витребування земельних ділянок на користь держави), задоволення позову означатиме порушення принципу «належного урядування», у зв`язку із чим рішення про задоволення позову суперечитиме практиці ЄСПЛ і за будь-яких умов не може визнаватися законним.

Відповідач 3 вважає помилковим визначення прокурором позовних вимог як витребування спірних земельних ділянок на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації, оскільки така позовна вимога, на думку відповідача 3, не може бути задоволена з огляду на те, що КОДА не наділена повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

За доводами відповідача 3, ключовою обставиною для з`ясування у цій справі є існування права власності на спірні земельні ділянки у держави, а також встановлення факту її передачі у користування ДП «Київський лісгосп». Проте, на думку відповідача 3, на момент передачі спірних земельних ділянок у приватну власність у грудні 2003 року право держави як попереднього власника цих земельних ділянок не було належним чином оформлене, що виключає незаконність вибуття спірних земельних ділянок з власності держави та створює підстави для відмови у позові про витребування земельних ділянок у відповідача 3 на користь держави.

Також відповідач 3 посилається на відсутність доказів повного накладення спірних ділянок на землі лісового фонду, у зв`язку із чим земельні ділянки у частинах, які не накладаються на землі лісового фонду, не можуть бути витребувані у відповідача 3. При цьому, як зазначив відповідач 3, прокурор не надав жодних доказів для встановлення того, у якій саме частині спірні ділянки накладаються на землі лісового фонду.

Крім того відповідач 3 посилається на пропуск прокурором позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. За ствердженням відповідача 3, прокурор міг довідатися про порушення земельного законодавства ще у серпні 2006 року з моменту прийняття Старобезрадичівською сільською радою спірного рішення № 93 від 18.08.2006, зв`язку із цим відлік позовної давності у цій справі треба обраховувати з серпня 2006 року і на момент подання позову у січні 2015 позовну давність було пропущено.

Аналогічні за змістом доводи викладені і у апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вирішуючи господарський спір, суд повинен дотримуватися певного алгоритму дій, а саме, з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.

Отже, звертаючись з позовом, позивач (прокурор) повинен довести наявність у нього порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також довести, що ці права порушені саме відповідачем.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Приписами ч. 1 ст. 18 ЗК України унормовано, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами.

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 1 ЛК України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.

Статтею 5 ЛК України унормовано, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (ст. 7 ЛК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказала, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно з ст. 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до ст. 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 ЛК України, лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Частиною 1 ст. 17 ЛК України передбачено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення (п. 4 ч. 1 ст. 32 ЛК України).

Статтею 45 ЛК України визначено, що лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.

Статтями 46-48, 54 ЛК України передбачено, що лісовпорядкування передбачає виконання відповідних топографо-геодезичних робіт і спеціального картографування лісів, виготовлення планово-картографічних матеріалів.

Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень ЛК України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, передбачено, що планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, при вирішенні питання щодо перебування спірних земельних лісових ділянок в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, постановах Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 910/9256/16, від 15.01.2019 у справі № 907/459/17, від 19.06.2019 у справі № 911/604/18, від 27.01.2020 у справі № 617/964/15-ц та від 22.06.2020 у справі № 297/2935/16-ц, від 21.04.2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 07.04.2021 у справі № 367/3877/15-ц, від 01.03.2018 у справі № 910/19932/16, від 04.08.2021 у справі № 925/889/19.

Тобто, документами, які посвідчують право Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство» на землі лісового фонду та які визначають місце розташування і межі цих земель, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, зокрема планшети лісовпорядкування.

Як встановлено вище, 23.06.2003 Обухівською районною державною адміністрацією Київської області видано розпорядження № 333 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Обухівському, Козинському лісництвам та Ржищівському Держлісгоспу для ведення лісового господарства», яким, серед іншого, передано у постійне користування землі лісового фонду для ведення лісового господарства Козинському лісництву: Великодмитрівської сільської ради - 121,1 га; Козинської селищної ради - 155,0 га; Підгірцевської сільської ради - 309,0 га; Старобезрадичівської сільської ради - 492,5 га; Української міської ради - 77,5 га.

При цьому, як вбачається з розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 333 від 23.06.2003, останнім визначено відповідно до ст. 20 ЗК України цільове призначення земельних ділянок, які передаються у постійне користування як землі лісового фонду - для ведення лісового господарства.

Вказане розпорядження № 333 від 23.06.2003 в судовому порядку не оскаржене та не скасоване, а отже є чинним.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акта прийому-передачі лісового фонду Старобезрадичівської сільської ради у постійне користування Козинському лісництву КДЛГО «Київліс» для ведення лісового господарства, Козинське лісництво КДЛГО «Київліс» прийняло землі лісового фонду Старобезрадичівської сільської ради загальною площею 351,4 га у зв`язку із припиненням діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств-лісокористувачів.

В матеріалах справи наявний планшет лісовпорядкування № 6 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» 2014 року, оновлений станом на 01.01.2016, відповідно до якого загальна площа 175,1 га, планшет складений на основі ортофотопланів зйомки 2007-2009 рр. та матеріалів лісовпорядкування 2003 року.

Також до матеріалів справи долучено копії плану лісонасаджень ДП «Київський лісгосп» Козинське лісництво. Лісовпорядкування 2014 року, загальна площа 4265,2 га, проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства 2015 рік.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи підтверджується передача Козинському лісництву Державного підприємства «Київське лісове господарство» у постійне користування земельних ділянок лісогосподарського призначення, зокрема на території Старобезрадичівської сільської ради.

При цьому вказаним спростовується і посилання відповідача 3 на те, що на відсутність у ДП «Київське лісове господарство» державного акту на право постійного користування землею свідчить про відсутність у нього відповідного права.

Прокурор зазначає про те, що набуття ТОВ «Компанія Стратег» у власність трьох спірних земельний ділянок (утворених в результаті поділу первісної земельної ділянки лісогосподарського призначення) та державна реєстрація права власності на них за ТОВ «Компанія Стратег» здійснено всупереч вимог ст. 20, 55, 56, 84, 116, 141, 149 ЗК України та ст. 5, 7, 57 ЛК України, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння ТОВ «Компанія Стратег» в порядку ст. 387 ЦК України.

Як було встановлено вище, зі змісту акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № А45/01 від 28.02.2012, складеного державними інспекторами контролю за використанням та охороною земель Управління Держземінспекції Головного Держкомзему у Київській області вбачається, що в результаті перевірки встановлено, що ряд земельних ділянок, серед яких і земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026 накладаються на землі лісового фонду (110 квартал Козинського лісництва, виділи 13-20), що знаходяться в постійному користуванні ДП «Київський лісгосп» згідно частини 5 Перехідних положень Лісового кодексу України.

ДП «Київське лісове господарство» листом від 26.11.2014 № 02-868 повідомило, що земельна ділянка площею 34,0127 га, частина якої перебуває у власності, зокрема ОСОБА_10 , знаходиться на території земель лісогосподарського призначення лісового фонду Козинського лісництва квартал 110. Земельна ділянка площею 9,0030 га за кадастровим номером :12:028:0026 накладається на землі, які обліковуються за матеріалами лісовпорядкування 2003 року.

Розташування спірної первісної земельної ділянки в межах кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» також підтверджується листами Головного управління Держземагентства у Київській області від 25.11.2014, викопіюванням з корегування проекту формування та встановлення меж Старобезрадичівської сільської ради та викопіюванням з карти формування території Старобезрадичівської сільської ради.

Управління Держземагенства в Обухівському районі Головного управління Держземагенства у Київській області листом № 1.1-24/245 від 25.11.2014, серед іншого, повідомило про те, що в архіві управління відсутні, не обліковуються та розробником на зберігання не передавалися другі примірники державних актів на право власності на земельні ділянки гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

ВО «Укрдержліспроект» надано до суду файл з межами кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» та межами його таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року.

Крім того, відповідно до письмових пояснень ДП «Київське лісове господарство» № 02/224 від 15.03.2016 (том 2, а.с.179-183), на земельні ділянки, які були прийняті до земель лісового фонду, лісовпорядною організацією ВО «Укрдержліспроект» було виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (лісовпорядні планшети, проект організації та розвитку лісового господарства, плани лісонасаджень, протокол ІІ лісовпорядної наради), і передані для користування до ДП «Київське лісове господарство». У письмових поясненнях ДП «Київське лісове господарство» зазначило, що спірна земельна ділянка (з кадастровим номером :12:028:0026) відноситься до земель лісового фонду Козинського лісництва, розміщена в кварталі 110, і станом на дату письмових пояснень знаходиться в землекористування ДП відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування; згоди на вилучення лісових земель землекористувачем не надавалось, погоджень проектно-технічної документації не розглядалось, згоду на зміну цільового призначення Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало. До письмових пояснень ДП «Київське лісове господарство» також долучило викопіювання з планшету Козинського лісництва та проект організації і розвитку лісового господарства.

Слід врахувати і те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 по даній справі № 372/266/15-ц позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_10 , Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним розпоряджень, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, за участю третіх осіб, задоволено:

- визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 746 від 29.12.2003 «Про передачу земельних ділянок у власність», в частині передачі у власність земельних ділянок загальною площею 9, 0030 га ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

- визнано недійсним підпункт 2 додатку до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради № 93 від 18.08.2006 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради»

- визнано недійсним державний акт серії ЯД № 658672 від 25.10.2006, виданий на ім`я ОСОБА_10 , кадастровий номер :12:028:0026;

- витребувано на користь ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_10 земельну ділянку площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер :12:028:0026 вартістю 958500 грн.;

- визнано за ДП «Київське лісове господарство» право постійного користування на земельну ділянку площею 9,0030 га, кадастровий номер :12:028:0026.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 мотивовано тим, що з державної власності без згоди Київського обласного управління лісового та мисливського господарства та згоди землекористувача ДП «Київське лісове господарство», незаконно вибула з державної власності земельна ділянка лісового фонду загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство» та передана третім особам у справі для нелісогосподарських потреб шляхом прийняття оскаржуваного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.03 № 746 та виготовлення оспорюваних державних актів на право власності на земельні ділянки, чим порушено інтереси держави. Таким чином, Обухівською районною державною адміністрацією, з порушенням порядку вилучення та встановлення цільового призначення земельних ділянок, видані державні акти на право власності на земельні ділянки лісового фонду загальною площею 9,0030 га для сільськогосподарських потреб. З вказаних підстав, також підлягає визнанню недійсним та скасуванню рішення Старобезрадичівської сільської ради від 18.08.06 № 93 (підпункт 2 додатку до пунктів 1-3 рішення), яким цільове призначення земельної ділянки ОСОБА_10 змінено з особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування жилого будинку, про що останньому видано Державний акт на право власності на землю серії № 658672 від 25.10.2006, кадастровий номер земельний ділянки :12:028:0026.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 по даній справі № 372/266/15-ц залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016 по даній справі № 372/266/15-ц рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 в частині вирішення позову про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанцій.

Разом з цим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 03.02.2016 залишив без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 372/266/15-ц у частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження та рішення № 93.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, залишаючи без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 372/266/15-ц у частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93, зазначив наступне:

«Судами встановлено, що Київський обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , не надавались. Суди, встановивши, що з державної власності незаконно вибули вказані земельні ділянки, які заборонено передавати у приватну власність та змінювати їх цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення, правильно задовольнили позов у частині визнання незаконним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.2003 № 746 та підпункту 2 додатку до пунктів 1-3 рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 18.08.2006 № 93 "Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок громадянам на території села Старі Безрадичі Старобезрадичівської сільської ради". У цій частині судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.».

Отже, рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі в частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93 від 18.08.2006 є чинним.

Вказане також підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 39, 41 постанови від 16.06.2020 у справі даній № 372/266/15-ц.

При цьому, у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі № 372/266/15-ц встановлено обставини неправомірного вибуття спірної первісної земельної ділянки лісогосподарського призначення із земель державної власності, що перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

Висновки Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 в цій частині не скасовані та не спростовані подальшими інстанціями.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому всі судові рішення у цій справі, зокрема і рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі № 372/266/15-ц в частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93 від 18.08.2006 не може бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені Обухівським районним судом Київської області у рішенні від 03.06.2015, зокрема щодо визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93, як таких за яким з державної власності незаконно вибули земельні ділянки, що перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» та які заборонено передавати у приватну власність та змінювати їх цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

При цьому колегія суддів зауважує, що:

- жодні доводи на спростовування вказаної обставини, колегією суддів розглянуті бути не можуть, так як вказане встановлено остаточним судовим рішенням (рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі № 372/266/15-ц), права на перегляд якого суд при розгляді цієї справи не має. Перегляд вказаного судового рішення також буде суперечити принципу юридичної визначеності;

- рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі № 372/266/15-ц в частині визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93 має преюдиційне значення для вирішення даної справи, оскільки, судом розглядається позовна вимога про витребування земельних ділянок, які утворені в результаті поділу спірної первісної земельної ділянки, яка була предметом розгляду у даній справі № 372/266/15-ц при первісному її розгляді.

Вказаним спростовується посилання апелянта на як те, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015, ухвала Апеляційного суду Київської області від 12.06.2015 та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.02.2016 у цій справі не носять преюдиційного характеру і не є обов`язковими для врахування у контексті предмету доказування в межах позовних вимог щодо витребування земельних ділянок, так і на те, що прокурор не довів належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду та передачу їх у постійне користування ДП «Київське лісове господарство».

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням усього зазначеного вище, матеріалами справи підтверджується, що первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га, відносилась до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України».

Слід окремо зауважити на тому, що доказів, які б спростовували обставину того, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026 відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах виділів 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 кварталу 110 Козинського лісництва та була неправомірно відведена у приватну власність фізичних осіб та перебуває в постійному користуванні ДСГП «Ліси України», сторонами до суду не надано.

Водночас як встановлено вище та не заперечується сторонами, протягом розгляду даної справи № 372/266/15-ц первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га, на підставі заяви директора ТОВ «ФК «Стратег» та технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки була поділена на три нові земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га та :12:028:0051, площею 2,501 га.

На підтвердження того, що три новоутворені земельні ділянки знаходяться в межах кварталу 110 Козинського лісництва, прокурор долучив до матеріалів справи лист ВО «Укрдержліспроект» № 229 від 23.03.2023, до якого долучено витяг з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами частини кварталу 110 і межами таксаційних виділів Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельних ділянок, що нанесені згідно з наданими каталогами координат (том 13, а.с. 33-34).

Із долученого ВО «Укрдержліспроект» витягу з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київське лісове господарство» Козинського лісництва частини кварталу № 110 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, :12:028:0050 та :12:028:0051 знаходяться в межах кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

При цьому, ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16.

Таким чином, надана ВО «Укрдержліспроект» інформація з доданим викопіюванням з публічної кадастрової карти України є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України та потребує оцінки суду в сукупності з іншими доказами.

З урахуванням усього зазначеного вище, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що три земельні ділянки з кадастровими :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га та :12:028:0051, площею 2,501 га (загальна площа яких складає 9,003 га), утворені в результаті поділу спірної первісної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,0030 га, відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташовані в межах кварталу 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України».

Стосовно наявного в матеріалах справи висновку експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024, складеного за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, слід зазначити наступне.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.03.2023 у даній справі було призначено земельно-технічну експертизу з метою встановлення належності/неналежності земельних ділянок з кадастровими номерами: :12:028:0051 площею 2,501 га; :12:028:0050 площею 2,5009 га; :12:028:0049 площею 4,0011 га, до земель лісогосподарського призначення, на вирішення якої було поставлено наступні запитання (з урахуванням їх подальшого уточнення):

2.1. Чи знаходилися земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га, :12:028:0051, площею 2,501 га, що розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, станом на дату їх формування, та чи знаходяться на даний час в межах (у складі) земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство» та до якого кварталу Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство» відносилися/відносяться спірні земельні ділянки)?

2.2. Якщо земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, площею 4,0011 га, :12:028:0050, площею 2,5009 га, :12:028:0051, площею 2,501 га, що розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, станом на дату їх формування знаходилися та/чи на даний час знаходяться в межах (у складі) земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) частково, показати графічно та розрахувати площу частин вказаних земельних ділянок, які знаходилися/знаходяться у межах (у складі) земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) та поза межами (не у складі) земель лісового фонду (лісогосподарського призначення)?

2.3 Чи знаходилася земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, право власності ОСОБА_10. на яку було посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 233833, станом на момент її відведення у приватну власність в межах (у складі) земель лісового фонду (лісогосподарського призначення), які перебувають в постійному користуванні Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство»?

Відповідно до ст. 98 ГПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

З висновоку експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024, складеного судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Бікус Ю. та Дощечкін О. за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, вбачається, що судові експерти за наслідками експертного дослідження дійшли наступних висновків:

1. Визначити, чи знаходилися земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, :12:028:0050, :12:028:0051 станом на дату їх формування та чи знаходяться на даний час в межах земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство», не вбачається можливим, оскільки:

- не задоволено клопотання експерта про надання планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство», а саме: складальних планшетів, якими станом на 2020 рік та на даний час визначені межі лісових кварталів вказаного лісництва, в електронному вигляді (файли форматів .dmf, .dwg) або в електронному сканованому вигляді (файли формату .pdf, jpg, .png, .tif тощо);

- за наявною у складі судової справи копією планшету № 6 лісовпорядкування 2014 року Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство» на аркуші формату А4 не можливо визначити місце розташування і межі облікових одиниць лісового фонду (земель лісового фонду), оскільки ця копія оформлена не у відповідному масштабі із значним спотворенням проекції.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0049, :12:028:0050, :12:028:0051 станом на 26.08.2020 (дата формування вказаних земельних ділянок) у складі земель лісогосподарського призначення не перебували і на даний час не перебувають.

2. Надати відповідь на питання не вбачається можливим (див. дослідницьку частину та відповідь на питання № 1).

3. Визначити чи знаходилася земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, станом на момент її відведення у приватну власність в межах земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство», не вбачається за можливе, оскільки:

- земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026 сформована за результатами об`єднання 9-ти земельних ділянок приватної власності, які розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 29.12.2003 № 746 були передані у власність громадян, а не за результатами відведення цієї земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності;

- не задоволено клопотання експерта про надання планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Козинського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство», а саме: складальних планшетів, якими станом на 2020 рік були визначені межі лісових кварталів вказаного лісництва, в електронному вигляді (файли форматів .dmf, dwg) або в електронному сканованому вигляді (файли формату .pdf, jpg, .png, tif тощо);

- в матеріалах судової справи відсутні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, яким станом на 25.03.2006 (дата формування земельної ділянки) були визначені межі облікових одиниць лісового фонду Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» та посвідчено право на земельні лісові ділянки вказаного підприємства.

Земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026 станом на 25.03.2006 (дата формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав) у складі земель лісогосподарського призначення не перебувала.

Статтею 104 ГПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з`ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Згідно ст. 12 Закону України «Про судову експертизу» незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Водночас, всупереч наведеним вище вимогам, судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, обґрунтовані та повні відповіді на поставлені перед ними питання не надано.

Так зі змісту висновку експертів, не вбачається за можливе як підтвердити, так і спростувати факт належності/неналежності земельних ділянок з кадастровими номерами: :12:028:0051 площею 2,501 га; :12:028:0050 площею 2,5009 га; :12:028:0049 площею 4,0011 га, до земель лісогосподарського призначення Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Крім того, враховуючи ненадання судовим експертам запитуваних документів та матеріалів, необхідних для проведення експертного дослідження, висновки судових експертів щодо не перебування земельних ділянок з кадастровими номерами :12:028:0049, :12:028:0050, :12:028:0051 станом на 26.08.2020 (дата формування вказаних земельних ділянок) у складі земель лісогосподарського призначення, а також стосовно не перебування земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026 станом на 25.03.2006 (дата формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав) у складі земель лісогосподарського призначення є таким, що не відповідають критеріям обґрунтованості та достовірності, та викликають сумніви у їх правильності.

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що висновок експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024, складений судовими експертами за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, є таким, що викликає сумніву у його правильності та не відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості, та, з огляду на вказане, не приймає в якості доказу результати проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, які викладені у висновку експертів № 22488/23-41 від 30.07.2024.

Водночас, сторонами не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростовували обставину того, що три спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, розташовані в межах виділів 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 кварталу 110 Козинського лісництва та перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами в їх сукупності з більшою вірогідністю підтверджується те, що три спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, розташовані в межах виділів 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20 кварталу 110 Козинського лісництва та перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України».

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 ЛК України, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно ст. 10 ЛК України, ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до ст. 12 ЛК України, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема, про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою (пп. 53, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України.

Як встановлено вище, первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га, яка була в подальшому поділена на три спірні земельні ділянки :12:028:0051, :12:028:0050, :12:028:0049, належить до земель державного лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України».

На землі лісогосподарського призначення розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати власника лише у випадках, прямо передбачених у Земельним та Лісовим кодексами України.

При цьому, реєстрація права власності ТОВ «Компанія Стратег» щодо спірних земельних ділянок державного лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, без їх попереднього вилучення з постійного користування, є порушенням вимог законодавства у зазначеній сфері.

З матеріалів справи вбачається, що Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство» не надавались. Протилежного матеріали справи не містять.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, заволодіння (тобто реєстрація права власності на земельні ділянки) ТОВ «Компанія Стратег» первісною земельною ділянкою з кадастровим номером :12:028:0026, яка в подальшому останнім поділена на три спірні земельні ділянки :12:028:0051, :12:028:0050, :12:028:0049, що належать до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства суперечить наведеним вимогам законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), вказала, що:

- володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності;

- згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб;

- відповідно до ч. 5 ст. 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами;

- отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

За приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення.

Положеннями ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Разом з цим, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності, зазначивши про те, що такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), постанов Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Вказана правова позиція є сталою та неодноразово підтримана Верховним Судом, зокрема у постанові від 01.05.2024 у справі № 369/2869/22, касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову у позові з підстав того, що прокурор у даній справі обрав неналежний спосіб захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (суди вказали, що спірна земельна ділянка відносить до земель лісового фонду, тому належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння осіб, за якими воно зареєстровано, натоміть прокурор звернувся до суду із негаторним позовом - примітка суду), виходив з того, що:

- встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду;

- у цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за змістом наведених норм законодавства передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не в особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна останньому набувачу.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов`язаний з будь-якими конкретними зобов`язаннями між власником і порушником.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦУ України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до цієї статті в чинній редакції за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Прокурор, з урахуванням остаточного визначення кола позовних вимог, просить суд витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ТОВ «Компанія Стратег» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га.

При цьому, у пункті 56 постанови від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України помилковими є висновки суду першої інстанції щодо неможливості витребування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що поділ первинної земельної ділянки на нові земельні ділянки жодним чином не змінює їх правового статусу - земель лісогосподарського призначення, які незаконно вибули із власності держави.

З урахуванням зазначеного вище колегія суддів зазначає, що прокурором обрано належний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Щодо витребування земельної ділянки на користь Київської обласної державної адміністрації слід зазначити про таке.

Позов у даній справі було подано у січні 2015 року прокурором в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», оскільки відповідно до положень ч. 8 ст. 122, ч. 9 ст. 149 ЗК України в редакціях чинних на момент пред`явлення позову повноваження щодо вилучення і розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб належали до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Разом з цим, 27.05.2021 набрав чинності Закон України № 1423-ІХ від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», відповідно до якого до повноважень Кабінету Міністрів України не належить розпорядження землями лісогосподарського призначення та землями природно-заповідного фонду.

Відповідно до ч. 8 ст. 122 ЗК України (в новій редакції), Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За новою редакцією ст. 149 ЗК України, такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до ст. 122 цього Кодексу, та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Пунктом 24 Перехідних положень ЗК України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 ЗК України (в новій редакції), обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Враховуючи зазначене, в силу норм ч. 5 ст. 122 ЗК України, уповноваженим державним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення за межами населених пунктів є Київська обласна державна адміністрація.

Колегія суддів зауважує апелянту на тому, що невнесення змін до ЛК України не може свідчити про відсутність підстав для застосування Закону України № 1423-ІХ від 28.04.2021

Вказаним спростовуються твердження відповідача 3 стосовно того, що Київська обласна державна адміністрація не наділена повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Стаття 388 ЦК України передбачає не тільки втрату чи розкрадання як підставу для захисту інтересів власника шляхом віндикації, але й інші випадки, хоча закон їх не перелічує. Головне, щоб майно вибуло з володіння власника не з його волі (пожежа, повінь і інші стихійні явища, у зв`язку з якими річ вибуває з володіння власника фактично поза його волею).

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Тож можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тож факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття.

Розглядаючи твердження відповідача 3 стосовно неможливості витребування у відповідача 3 спірних земельних ділянок як добросовісного набувача, оскільки відбувається втручання у право на мирне володіння майном всупереч гарантій у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), слід зазначити про таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40-43)).

Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 190-192 вказаної вище постанови звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт "а" частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Як встановлено вище, договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026, загальною площею 9,0030 га укладений між ПАТ «Європейський газовий банк» та ТОВ «ФК Стратег» 22.12.2018.

Водночас станом на вказану дату вже набрало законної сили рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 і ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 372/266/15-ц у частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження та рішення № 93 (залишені в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016).

При цьому провадження у справі № 372/266/15-ц триває з 10.03.2015 відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області про відкриття провадження у справі № 372/266/15-ц, загальний доступ до якої в Єдиному державному реєстрі судових рішень забезпечено 30.03.2015.

З огляду на наведене, суд першої інстанції цілком вірно не визнав дії відповідача 3 з набуття права власності на спірну первісну земельну ділянку з кадастровим номером :12:028:0026 добросовісними, оскільки відповідач 3 проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати як про те, що спірна земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою, зокрема, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки, так і про те, що у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні відомості про судові спори відносно спірної первісної земельної ділянки та судові рішення у даній справі, зокрема шляхом здійснення пошуку за кадастровим номером спірної земельної ділянки.

Варто також зазначити, що ПАТ «Європейський газовий банк» був співвідповідачем у даній справі до його заміни на належного відповідача - ТОВ «Фінансова компанія Стратег» ухвалою Господарського суду Київської області від 28.01.2021 у даній справі, а відтак особа, від якої відповідач 3 набув право власності на первісну земельну ділянку була обізнана про наявність спору відносно спірної первісної земельної ділянки.

Отже, ТОВ «Компанія Стратег», укладаючи 22.12.2018 з ПАТ «Європейський газовий банк» договір купівлі-продажу первісної земельної ділянки № 2491, проявивши розумну обачність, могло і повинно було знати про те, що первісна земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою та щодо такої земельної ділянки існує спір.

Враховуючи вказане, відповідач 3 не може вважатися добросовісним набувачем первісної земельної ділянки, оскільки знав та міг знати про набуття ним майна всупереч закону. Протилежного суду не доведено.

При цьому, як зазначено вище та узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації.

Щодо посилань відповідача 3 на набуття ПАТ «Європейський газовий банк» права власності на спірну первісну земельну ділянку на підставі судового рішення від 12.11.2015 у справі № 372/3374/15-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки слід зазначити, що Обухівський районний суд Київської області, ухвалюючи рішення від 12.11.2015 у справі № 372/3374/15-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки на спірну первісну земельну ділянку, не досліджував питання правомірності набуття права власності фізичними особами на спірну первісну земельну ділянку лісогосподарського призначення та правомірність її вибуття з власності держави, а держава в особі уповноважених органів не була учасником вказаної справи.

Крім того, як встановлено вище, ТОВ «Компанія Стратег», укладаючи з ПАТ «Європейський газовий банк» (який станом на дату укладення договору був відповідачем у даній справі) договір купівлі-продажу первісної земельної ділянки могло та повинно було знати про неправомірне вибуття з власності держави спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення та наявність судового спору щодо такої земельної ділянки з 2015 року, у зв`язку із чим посилання відповідача 3 на набуття ПАТ «Європейський газовий банк» права власності на спірну первісну земельну ділянку на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки цілком вірно судом першої інстанції не були прийняті до уваги.

Стосовно посилань відповідача 3 на відсутність доказів повного накладання спірних ділянок на землі лісового фонду, у зв`язку із чим земельні ділянки у частинах, які не накладаються на землі лісового фонду, не можуть бути витребувані у відповідача 3, слід зазначити, що змісту позовної заяви не вбачається, а прокурор у позові не стверджує про часткове накладання первісної земельної ділянки з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, на квартал 110 Козинського лісництва, виділи 13-20 ДП «Київське лісове господарство». Натомість прокурор у позові стверджує про те, що уся спірна первісна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га, належить до земель лісового фонду.

При цьому рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі № 372/266/15-ц в частині визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93, яке в подальшому було залишено без змін, встановлено, що Київський обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство» погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва, виділах 13-20 ДП «Київське лісове господарство», 9-ти фізичним особами не надавали.

За наслідками розгляду справи не було встановлено часткового накладення спірної первісної земельної ділянки на землі лісового фонду, коли лише частина спірної первісної земельної ділянки (земельних ділянок) є власністю держави, а інша її частина (частини) належить відповідачу-3. Натомість у даній справі встановлено, що уся первісна спірна земельна ділянка з кадастровим номером :12:028:0026, площею 9,003 га (яка в подальшому була поділена на три земельні ділянки, загальна площа яких відповідає площі первісної земельній ділянки) належала до земель лісового фонду, у зв`язку із чим посилання відповідача в цій частині суд відхиляє як необґрунтовані.

З урахуванням того, що погодження про можливість вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення загальною площею 9,0030 га в кварталі 110 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» не надавались, первісна земельна ділянка є землею державної форми власності лісогосподарського призначення, відноситься до лісового фонду, незаконно вибула з власності держави за відсутності відповідних правових підстав шляхом неправомірного її відведення у власність фізичних осіб, що встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2015 у даній справі в частині задоволення вимог прокурора про визнання недійсними розпорядження № 746 від 29.12.2003 та рішення № 93 (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12.08.2015 у справі № 372/266/15-ц та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016), оскільки вказана земельна ділянка набута у власність ТОВ «Компанія Стратег» від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа нею, та з урахуванням того, що відповідачем 3 в подальшому здійснено її поділ на три земельні ділянки та зареєстровано за ним право власності на такі земельні ділянки всупереч перелічених вище норм земельного та лісового законодавства України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння відповідача 3 земельних ділянок з кадастровими номерами :12:028:0051 площею 2,501 га, :12:028:0050 площею 2,5009 га, :12:028:0049 площею 4,0011 га. Доказів протилежного суду не надано.

Стосовно клопотання відповідача 3 про застосування строків позовної давності, слід зазначити про таке.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач 3 у відзиві на позовну заяву від 09.03.2023 (том 13, а.с. 1-10) посилається на пропуск прокурором позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. За ствердженням відповідача 3, прокурор міг довідатися про порушення земельного законодавства ще у серпні 2006 року з моменту прийняття Старобезрадичівською сільською радою спірного рішення № 93 від 18.08.2006, у зв`язку з цим відлік позовної давності у цій справі треба обраховувати з серпня 2006 року і на момент подання позову у січні 2015 позовну давність було пропущено.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 (пункти 39, 60), від 07.11.2018 у справах № 488/5027/14-ц (пункт 103) і № 372/1036/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 65)).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (такий правовий висновок наведено, зокрема у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 902/538/14).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, наведено правовий висновок про те, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Згідно правової позиції Верховного Суду, що висловлена у постанові від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18, під можливістю особи довідатись про порушення права слід розуміти передбачувану неминучість її інформування про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки. За змістом ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до Обухівського районного суду Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» - 15.01.2015 згідно штемпеля поштової установи на поштовому конверті, в якому надійшла до суду позовна заява з додатками.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що про наявні порушення вимог закону та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо за результатами проведення перевірки вимог земельного законодавства, зокрема складення акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № А45/01 від 28.02.2012, тобто саме з цього часу для прокурора повинен обчислюватися строк позовної давності.

При цьому слід врахувати, що ані Кабінет Міністрів України, ані землекористувач ДП «Київське лісове господарство» не були учасниками спірних правовідносин щодо вилучення та передачі у приватну власність спірних земельних ділянок, зміни їх цільового призначення та подальшого відчуження. Натомість, за наслідками розгляду справи було встановлено, що землі лісогосподарського призначення вибули з власності держави без погодження уповноважених на те органів.

Також у письмових поясненнях ДП «Київське лісове господарство» № 02/224 від 15.03.2016 (том 2, а.с. 179-183) зазначило, що підприємство довідалось про наявність державного акта на землях лісогосподарського призначення з запиту прокуратури Київської області, а саме в листопаді 2014 року.

В той же час Кабінет Міністрів України в силу положень ст. 19 Конституції України та згідно з повноваженнями, передбаченими ЗК України, Законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державний контроль за використанням та охороною земель» не мав можливості самостійно встановити обставини, які стали підставою для звернення до суд прокурора у цій справі, а тому довідався про порушення права власності держави на спірні земельні ділянки лише в 2012 році за наслідками проведення прокуратурою перевірки вимог земельного законодавства.

Положеннями ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачем 3 не доведено належними та допустимими доказами про обізнаність прокурора та/або уповноважених на те органів щодо порушення інтересів держави до дати проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за наслідками якого було складено акт № А45/01 від 28.02.2012.

Доказів того, що до вказаної дати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містились відомості щодо реєстрації за третіми особами права власності на спірну первісну земельну ділянку, а відтак прокурор та/або уповноважені на те органи мали можливість встановити наявність порушення інтересів держави, матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що першим заступником прокурора Київської області строк позовної давності не пропущено, у зв`язку із чим заява відповідача 3 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Отже, суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги у цій справі, Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Колегія суддів зазначає про те, що, оскільки, як встановлено вище, відповідач 3 не можна визначити добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, а також враховуючи дату постановлення судом пореної інстанції про витребування у нього земельних ділянок, положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набув чинності 09.04.2025 до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Стратег» на рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.02.2025 у справі № 372/266/15-ц залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 06.05.2025.

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді Г.А. Кравчук

О.О. Хрипун