ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/19716/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Нечая О. Д. (адвокат),

відповідача - Єфремова В. О. (адвокат),

розглянув касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 (суддя Удалова О. Г.) і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 (головуючий - Коробенко Г. П., судді Гончаров С. А. Тарасенко К. В.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий"

до Державного підприємства "Гарантований покупець"

про стягнення 57 525 480,33 грн.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. 25.12.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" (далі - ТОВ "ВП Щасливий", Товариство, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП "Гарантований покупець", Підприємство, відповідач) про стягнення з відповідача 57 525 480,33 грн, з яких: 38 626 988,33 грн основної заборгованості; 6 822 157 грн інфляційних втрат; 3 % річних у сумі 1 411 384 грн; 3 047 041 грн штрафу; 7 617 910 грн пені, посилаючись на норми статей 526, 530, 549, 612, 625, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 193, 230- 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 30, 65 Закону України "Про ринок електричної енергії".

2. Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням Підприємством зобов`язання з оплати обсягу електроенергії, отриманого за договором від 31.10.2019 № 912/01 (далі - договір № 912/01).

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 закрито провадження у справі в частині стягнення 34 893,52 грн основної заборгованості. В іншій частині позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Гарантований покупець" на користь ТОВ "ВП Щасливий" 38 592 094,81 грн основної заборгованості, 6 822 157 грн інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 1 411 384 грн, 702 378,99 грн судового збору, 50 000 грн витрат на правничу допомогу. В решті позовних вимог відмовлено.

4. Рішення аргументоване частковою обґрунтованістю позовних вимог з огляду на доведеність факту порушення (прострочення) відповідачем грошового зобов`язання з оплати за поставлену електричну енергію, внаслідок чого Товариством на суму основного боргу нараховано інфляційні втрати та 3 % річних.

Відмовляючи в стягненні з Підприємства 3 047 041 грн штрафу та 7 617 910 грн пені, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 25.02.2022 № 332 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану", якими на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування зупинено нарахування та стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами, що укладені між учасниками ринку електричної енергії відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії".

Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, місцевий господарський суд виходячи з характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку загального позовного провадження, часткове задоволення позовних вимог, наявність обґрунтованих заперечень відповідача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації, а також зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про покладення на відповідача обов`язку з відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 грн (із заявлених до стягнення загалом 100 000 грн витрат).

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 змінено шляхом викладення його резолютивної частини в такій редакції:

"1. Закрити провадження у справі в частині стягнення 34 893,52 грн основної заборгованості.

2. В іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 27, код 43068454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітряний парк Щасливий" (04070, м. Київ, вул. Паркова дорога, буд. 16-А, нежитлове приміщення 28, код 42275831) 38 592 094 (тридцять вісім мільйонів п`ятсот дев`яносто дві тисячі дев`яносто чотири) грн 81 коп. основної заборгованості, 1 401 447 (один мільйон чотириста одна тисяча чотириста сорок сім) грн 50 коп. 3 % річних; 3 273 988 (три мільйони двісті сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 15 коп. інфляційних втрат; 649 007 (шістсот сорок дев`ять тисяч сім) грн 83 коп. судового збору та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

4. В іншій частині позову відмовити.".

6. Зазначена постанова мотивована тим, що прострочення зобов`язання з оплати поставленої електроенергії в період з жовтня 2021 року по серпень 2022 року та, як наслідок, можливість нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за вказані періоди не могла розпочатися раніше, ніж з 16.09.2022 - за жовтень 2021 року, лютий-червень 2022 року; з 27.09.2022 - за липень 2022 року; з 21.03.2023 - за серпень 2022 року. Оскільки під час апеляційного перегляду справи відповідач надав до матеріалів справи контррозрахунок, згідно з яким розмір 3 % річних, нарахованих за загальний період (з 16.09.2022 по 21.12.2023) на заборгованість з поставленої електроенергії за жовтень 2021 року, лютий-червень 2022 року, за період з 27.09.2022 по 21.12.2023 - на заборгованість з поставленої електроенергії за липень 2022 року та за період з 21.03.2023 по 21.12.2023 - на заборгованість з поставленої електроенергії за серпень 2022 року, з яким також погодився позивач у поданій до суду апеляційної інстанції заяві від 06.03.2025, то апеляційний суд, здійснивши перерахунок сум, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 273 988,15 грн інфляційних втрат і 3 % річних у сумі 1 401 447,50 грн.

Водночас, застосовуючи положення статей 86, 123, 124, 126, 129, 269, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статей 1, 26, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та дослідивши умови договору про надання правової допомоги від 06.10.2023 (далі - договір від 06.10.2023), ордер від 25.03.2024 серії ВЕ № 1114704, акт від 22.03.2024 приймання-передачі наданих послуг (правової допомоги) на суму 100 000 грн (далі - акт від 22.03.2024), апеляційний суд дійшов висновку про правомірність покладання судом першої інстанції на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 грн, оскільки:

1) розгляд цієї справи (за позовом ТОВ "ВП Щасливий" до ДП "Гарантований покупець" про стягнення заборгованості за договором № 912/01) не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу (100 000 грн) неповною мірою відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і є надмірним. Такі витрати не мають характеру необхідних і неспівмірні з виконаною адвокатом роботою в суді першої інстанції;

2) відповідач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди скаржника з розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які й так було зменшено судом першої інстанції вдвічі (до 50 000 грн), у зв`язку з чим навіть з урахуванням принципу пропорційності судових витрат, передбаченого пунктом 3 частини 4 статті 129 ГПК України, немає обґрунтованих підстав для додаткового зменшення вказаної суми судових витрат.

Разом з тим, відхиляючи доводи Підприємства про відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження фактичної сплати адвокату грошових коштів за надання правової допомоги, суд апеляційної інстанції зазначив, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (такий висновок викладено в абзаці 3 пункту 6.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ДП "Гарантований покупець" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в яких просить зазначені судові рішення скасувати в частині стягнення 50 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове рішення про відмову в їх стягненні з відповідача.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, наголошуючи на тому, що:

1) суди не врахували висновків щодо застосування положень статей 123, 126, 129 ГПК України (у контексті того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц і в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19;

2) суди не врахували висновку щодо застосування норми частини 5 статті 129 ГПК України (у контексті того, що спір у даній справі стосується стягнення заборгованості за договором на постачання теплової енергії та є типовим; розрахунки заявлених до стягнення сум є не складними, а відповідно не потребували значного часу для їх оформлення, оскільки вже відображені у відповідних актах та рахунках на оплату, які складалися та надані адвокату саме позивачем; справа не обтяжена кількістю доказів, які б потребували вивчення, відтак, не є складною і підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала значних затрат часу та зусиль професійного адвоката; сам розрахунок вартості теплової енергії не є належним доказом у справі, оскільки не містить підпису адвоката. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 64 000 грн є неспівмірними зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи сукупний час, витрачений адвокатом на опрацювання спірних правовідносин та розумну необхідність витрат для вказаної справи), викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 904/8800/21;

3) суди не врахували викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висновку про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, а якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг;

4) суди не врахували висновків щодо застосування положень частин 5- 7, 9 статті 129 ГПК України (у контексті того, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5- 7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу), викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/5744/18;

5) суди не врахували висновків щодо застосування норм статей 126, 129 ГПК України та статей 1, 19, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (у контексті застосування таких основних критеріїв визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність), викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.02.2023 у справі № 910/20293/21;

6) суди не врахували висновку щодо застосування положень частини 2 статті 126 ГПК України (у контексті того, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких судових витрат), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, адже матеріали справи не містять доказів щодо оплати позивачем адвокату грошових коштів за надання правової допомоги в справі.

Узагальнений виклад позиції іншого учасника справи

9. ТОВ "ВП Щасливий" у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.

Розгляд справи Верховним Судом

10. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.04.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП "Гарантований покупець" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 910/19716/23 та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на 06.05.2025.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій (у частині розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції)

11. На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 100 000 грн ТОВ "ВП Щасливий" надало до суду копії таких документів: 1) договору від 06.10.2023; 2) свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії МК № 001871; 3) ордера від 25.03.2024 серії ВЕ № 1114704; 4) акта від 22.03.2024.

12. Факт надання послуг професійної правничої допомоги на суму 100 000 грн підтверджується актом від 22.03.2024, згідно з яким: 1) аналіз та підготовка матеріалів справи, надання консультацій становить 5000 грн; 2) складання та подання до суду процесуальних документів - 60 000 грн; 3) участь у судових засіданнях - 35 000 грн.

Позиція Верховного Суду

13. Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

14. Оскільки вимоги поданої касаційної скарги стосуються незгоди відповідача із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції виключно в частині стягнення на користь позивача 50 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, то колегія суддів здійснює касаційний перегляд зазначених судових рішень лише у відповідній частині.

Таким чином, судові рішення в частині вирішення спору по суті заявлених позовних вимог наразі не є предметом касаційного перегляду.

15. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

16. В основу оскаржуваних рішення та постанови (в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката) покладено висновок місцевого та апеляційного господарських судів про обґрунтованість покладання на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 50 000 грн (із заявлених до стягнення загалом 100 000 грн), які є співмірними зі складністю справи та фактичним обсягом виконаних ним робіт (наданих послуг), оскільки:

1) розгляд цієї справи не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, тому заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу (100 000 грн) неповною мірою відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і є надмірним, адже такі витрати не мають характеру необхідних і неспівмірні з виконаною адвокатом роботою в суді першої інстанції;

2) Підприємство не надало належних і допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди скаржника з розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які й так було зменшено судом першої інстанції вдвічі (до 50 000 грн), у зв`язку з чим навіть з урахуванням принципу пропорційності судових витрат, передбаченого пунктом 3 частини 4 статті 129 ГПК України, наразі немає обґрунтованих підстав для додаткового зменшення зазначеної суми судових витрат.

3) витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (такий висновок викладено в абзаці 3 пункту 6.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19), чим спростовується твердження відповідача про відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження фактичної сплати адвокату грошових коштів за надання правової допомоги.

17. Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

18. Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація принципу щодо відшкодування витрат, зокрема на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України) - подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

19. Отже, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є принципом господарського судочинства, а статті 123, 129 ГПК України - нормами процесуального права, які регламентують види судових витрат, розподіл судових витрат та визначають оптимальний порядок застосування.

20. Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

21. Згідно з частинами 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

22. Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

23. Таким чином, відшкодування судових витрат на правову допомогу здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (аналогічні висновки викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2025 у справі № 910/16006/23 та в додатковій постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 918/132/20).

При цьому перевірка доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

24. У додатковій постанові від 17.12.2021 у справі № 10/5026/290/2011 (925/1502/20) Верховний Суд виснував про те, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

25. Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми заяви про розподіл судових витрат, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (схожий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21, від 31.05.2022 у справі № 917/304/21).

26. Як убачається з матеріалів справи, на виконання вимог ГПК України Товариство в позовній заяві повідомило місцевий суд про те, що попередній розрахунок судових витрат, які він поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи складається із судового збору, сплаченого за подання позову, а також витрат на професійну правничу допомогу, розрахунок яких буде надано в процесі судового розгляду.

У подальшому, 19.02.2024 позивач через систему "Електронний суд" надіслав до суду уточнений розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (100 000 грн),

27. 25.03.2024 направив до суду клопотання про стягнення зазначеної суми витрат з відповідача за результатами вирішення спору.

На підтвердження розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу Товариство до свого клопотання долучило такі докази: 1) копію договору від 06.10.2023, укладеного між ТОВ "ВП Щасливий" і адвокатом Нечаєм О. Д.; 2) копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Нечая О. Д. серії МК № 001871; 3) копію ордера Нечая О. Д. від 25.03.2024 серії ВЕ № 1114704; 4) копію акта від 22.03.2024.

28. Відповідно до пункту 4.1 договору від 06.10.2023 винагорода адвоката за надання правової допомоги, оплачується замовником по факту надання адвокатом правової допомоги, на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі наданих послуг.

29. Факт надання позивачу послуг професійної правничої допомоги на суму 100 000 грн підтверджується актом від 22.03.2024, згідно з яким: 1) аналіз та підготовка матеріалів справи, надання консультацій становить 5000 грн; 2) складання та подання до суду процесуальних документів - 60 000 грн; 3) участь у судових засіданнях - 35 000 грн

30. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що заявник дотримався вимог, передбачених частиною 8 статті 129 ГПК України, та вважали за можливе здійснити перевірку наданих ним доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу у місцевому господарському суді та надати їм оцінку.

31. Відповідно до частин 3, 4 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

32. При цьому частинами 5, 6 статті 126 ГПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

33. За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічні правові висновки викладено в пунктах 6.1, 6.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Наведеним повністю спростовуються доводи скаржника про неврахування судами висновку щодо застосування положень частини 2 статті 126 ГПК України (у контексті того, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких судових витрат), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 300/941/19, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, адже матеріали справи не містять доказів щодо оплати позивачем адвокату грошових коштів за надання правової допомоги в справі.

34. Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значенням справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначено також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

35. Отже, нормами процесуального законодавства передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (див. пункти 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат(аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 925/200/22).

36. Обґрунтованість та співмірність понесених витрат на професійну правничу допомогу необхідно досліджувати з урахуванням частини 3 статті 13 ГПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

37. У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

38. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5- 7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

39. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами 5- 7, 9 статті 129 цього Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

40. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

41. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен також враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).

42. Таким чином, у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд, керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2, 15 ГПК України, має дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

43. Так, покладаючи на відповідача витрати позивача на професійну правничу допомогу частково - в сумі 50 000 грн (із заявленої до стягнення вартості витрат у загальній сумі 100 000 грн), суд першої інстанції, належним чином дослідивши умови договору від 06.10.2023, ордер від 25.03.2024 серії ВЕ № 1114704, акт від 22.03.2024 приймання-передачі наданих послуг (правової допомоги) на суму 100 000 грн у їх сукупності, дійшов правильного висновку про те, що розгляд цієї справи не потребував тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому заявлений представником позивача розмір витрат на правничу допомогу (100 000 грн) повною мірою не відповідає обсягу фактично наданих адвокатом послуг і є надмірним. Такі витрати не мають характеру необхідних і неспівмірні з виконаною адвокатом роботою в суді першої інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції, погоджуючись із зазначеним висновком суду першої інстанцій, цілком обґрунтовано виходив із того, що відповідач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди скаржника з розміром понесених позивачем витрат на правничу допомогу, який (розмір) і так вже було зменшено судом першої інстанції вдвічі (до 50 000 грн), у зв`язку з чим навіть з урахуванням принципу пропорційності судових витрат, передбаченого пунктом 3 частини 4 статті 129 ГПК України, наразі немає обґрунтованих підстав для додаткового зменшення вказаної суми судових витрат.

44. Верховний Суд погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, які (висновки) відповідають положенням статей 123, 126, 129, 244 ГПК України та зроблені з урахуванням всіх необхідних принципів та критеріїв розподілу судових витрат на оплату послуг адвоката, на підставі поданих сторонами доказів та обставин, встановлених судом.

45. ДП "Гарантований покупець" у касаційній скарзі посилається на те, що заявлені ТОВ "ВП Щасливий" витрати на правничу допомогу є необґрунтованими, нерозумними, завищеними щодо іншої сторони спору та неспівмірними з ціною позову та ринковими цінами адвокатських послуг, зважаючи на незначний рівень складності справи та витрачений адвокатом час.

46. Водночас скаржник не враховує, що заявлена позивачем до суду першої інстанції сума витрат на оплату послуг адвоката становила 100 000 грн, однак місцевим господарським судом заяву ТОВ "ВП Щасливий" задоволено частково, а саме в сумі 50 000 грн. Тобто суди, зважаючи на заперечення відповідача, вже частково відмовили позивачу у відшкодуванні понесених ним витрат на правову допомогу, зважаючи не лише на часткове задоволення позову, але також із урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат, їх дійсності, необхідності та розумності такого розміру (схожий висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 910/19852/23 (за участю ДП "Гарантований покупець" - відповідача) зі спору, що виник з подібних правовідносин) .

Натомість відповідач, звертаючись із касаційною скаргою, не вказує на неврахування судом апеляційної інстанції певних доказів їх неспівмірності, а фактично просить повторно оцінити обсяг наданих адвокатом послуг та їх вартість на предмет їхньої необхідності та розумності, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України.

47. Отже, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, при розгляді поданої позивачем заяви взяв до уваги предмет та підстави позову в цій справі, встановлені фактичні обставин, характер спірних правовідносин та обсяг матеріалів справи, наявність обґрунтованих заперечень відповідача щодо співмірності заявленої суми компенсації, а також принцип розумності судових витрат.

48. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм статей 123, 126, 129 ГПК України та статей 1, 19, 30 Закону України "Про адвокатуру" (у контексті того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/5744/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19, від 27.10.2022 у справі № 904/8800/21, від 28.02.2023 у справі № 910/20293/21, з огляду на таке.

49. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України не в будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку щодо застосування конкретної норми права призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на ухвалене рішення по суті.

50. Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що апеляційний суд ухвалив оскаржувану постанову без урахування зазначених правових висновків, оскільки зміст оскаржуваних рішення та постанови не суперечить висновкам, на які посилається скаржник.

Так, у справі, що розглядається, та в наведених скаржником справах суди встановили різні фактичні обставини та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм права в подібних правовідносинах.

51. При цьому Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

52. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 ГПК України.

53. Таким чином, у зазначених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваною судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статей 123, 126, 129 ГПК України та статей 1, 19, 30 Закону України "Про адвокатуру", а лише наголошується на необхідності суду в кожному конкретному випадку виходити з критерію реальності, пропорційності, обґрунтованості та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, розумності їх розміру, а також про право суду як не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, так і про право суду зменшити такі витрати у разі доведення стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, їх неспівмірності.

54. За наведених обставин Верховний Суд зазначає, що місцевий господарський суд обґрунтовано задовольнив частково заяву Товариства про відшкодування витрат на правничу допомогу, стягнувши з Підприємства витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000 грн (при заявленій до стягнення загальній сумі 100 000 грн), понесені позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, а оскільки доводи касаційної скарги не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, то оскаржувані рішення та постанову в частині розподілу таких судових витрат необхідно залишити без змін.

55. Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження з огляду на те, що суди попередніх інстанцій вирішили питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції не всупереч, а якраз відповідно до висновків щодо застосування норм статей 123, 126, 129 ГПК України та статей 1, 19, 30 Закону України "Про адвокатуру" (у контексті застосування таких основних критеріїв визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/5744/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19, від 27.10.2022 у справі № 904/8800/21, від 28.02.2023 у справі № 910/20293/21, що наразі виключає як закриття касаційного провадження в частині зазначеної підстави касаційного оскарження, так і скасування оскаржуваних рішення та постанови.

56. З наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами позивача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.

57. Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши зібрані в справі докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

58. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

59. Зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження в зв`язку з тим, що апеляційний суд переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до висновків щодо застосування норм статей 123, 126, 129 ГПК України та статей 1, 19, 30 Закону України "Про адвокатуру" (у контексті застосування таких основних критеріїв визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність), викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/5744/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19, від 27.10.2022 у справі № 904/8800/21, від 28.02.2023 у справі № 910/20293/21, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови.

60. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення заяви щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

61. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

62. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

63. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені в касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.

Розподіл судових витрат

64. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.03.2025 у справі № 910/19716/23 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай