ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" травня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/52/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

при секретарі судового засідання: Трофименко С.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Руднєва Ірина Вікторівна (в режимі відеоконференції)

відповідача: Григоренко Дмитро Артурович (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат", місто Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдпоінт», місто Харків,

про стягнення заборгованості за договором поставки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат", звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт", про стягнення 1 810 560,00 грн. за договором поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 від 21 лютого 2024 року.

10 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, залишено позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Масложиркомбінат" залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Масложиркомбінат" строк у п`ять дні з дня вручення цієї ухвали на усунення недоліків.

13 січня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків (вх. № 834).

15 січня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат" до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/52/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/52/25 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 06 лютого 2025 року.

06 лютого 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено відкласти підготовче засідання на 20 лютого 2025 року.

17 лютого 2025 року від відповідача через систему "Електронний Суд" надійшов відзив (вх. № 4331). Дана заява по суті справи зареєстрована сектором суду 18 лютого 2025 року.

20 лютого 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено відкласти підготовче засідання на 13 березня 2025 року.

24 лютого 2025 року від позивача через систему "Електронний Суд" надійшла відповідь на відзив (вх. № 4944). Дана заява по суті справи зареєстрована сектором суду 25 лютого 2025 року.

13 березня 2025 року від позивача через систему "Електронний Суд" надійшло клопотання про долучення доказів (вх. № 6520), які на думку останнього, спростовують позицію відповідача, викладену у відзиві. Крім того просить, витребувати від відповідача оригінали документів, наданих до відзиву, для огляду в судовому засіданні, а також визнати недостовірними докази, надані з боку відповідача, а саме видаткові накладні № 19 та № 20 від 29 лютого 2024 року та ТТН № 290224-03 та № 290224-04 від 29 лютого 2024 року.

13 березня 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, з метою надання часу для ознайомлення відповідача з наданими документами з боку позивача, оголошено перерву в підготовчому засіданні до 17 березня 2025 року.

17 березня 2025 року після перерви, було розглянуто клопотання представника позивач про долучення доказів (вх. № 6520 від 13 березня 2025 року) із заслуховуванням позицій кожного із учасників справи. Представник відповідача не заперечив проти долучення до матеріалів справи доказів, які надані позивачем, а також зазначив про готовність надати оригінали документів, копії яких долучено до відзиву, для огляду. Втім, вказав, що заперечує про визнання недостовірними докази, а саме видаткові накладні № 19 та № 20 від 29 лютого 2024 року та ТТН № 290224-03 та № 290224-04 від 29 лютого 2024 року. Представник позивача вказав, що не погоджується із позицією відповідача, наполягає на витребуванні документів.

17 березня 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, частково задоволено клопотання позивача (вх. № 6520 від 13 березня 2025 року), а саме: 1) прийнято до розгляду докази згідно з додатками (копія витягу з паспорту громадянина України для виїзду за кордон ( ОСОБА_1 ) та відповідь ГЦОСІ № 19/19566-25-вих від 11 березня 2025 року), відповідно до частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України; 2) зазначено, що огляд оригіналів документів проводиться на стадії дослідження доказів під час розгляду справи по суті, тому суд запропонував відповідачу надати для огляду докази в судовому засіданні при розгляді справи по суті, а також запропонував позивачу особисто прибути в судове засідання з метою їх огляду; 3) відмовлено в задоволенні клопотання позивача про визнання недостовірними докази, а саме видаткові накладні № 19 та № 20 від 29 лютого 2024 року та ТТН № 290224-03 та № 290224-04 від 29 лютого 2024 року, оскільки відповідно до частини 11 статті 80 Господарського процесуального кодексу України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів . З боку позивача не було заявлено клопотання/заяву про виключення видаткових накладних № 19 та № 20 від 29 лютого 2024 року та ТТН № 290224-03 та №290224-04 від 29 лютого 2024 року з числа доказів.

Також 17 березня 2025 року, ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03 квітня 2025 року.

03 квітня 2025 року під час розгляду справи по суті, в порядку частини 1 статті 210 Господарського процесуального кодексу України, досліджено судом оригінали видаткових накладних № 19 та № 20 від 29 лютого 2024 року та ТТН № 290224-03 та № 290224-04 від 29 лютого 2024 року, і пред`явлені для огляду позивачу за його клопотанням, що узгоджується із частиною 3 статті 210 ГПК України.

Крім того, відповідач надав до суду свій примірник оригіналу договору поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 від 21 лютого 2024 року

Від представника позивача, за наслідками огляду оригіналів доказів у судовому засіданні 03 квітня 2025 року, не було заявлено жодних заяв та клопотань.

03 квітня 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті на 24 квітня 2025 року.

24 квітня 2025 року, ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті на 01 травня 2025 року.

В судовому засіданні 01 травня 2025 року представник позивача заявив усне клопотання про витребування доказів. За результатами розгляду означеного клопотання - суд ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив у його задоволенні.

За приписами частин 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з пунктами 2, 3, 6 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

В той же час згідно з підпунктами 1, 2, 4, 6 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до частин 2, 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Господарським процесуальним кодексом України встановлено відповідні процесуальні строки на вчинення учасниками справи певних процесуальних дій, зокрема, на подання заяв та клопотань. При розгляді справи в порядку загального позовного провадження докази, заяви та клопотання подаються сторонами та вирішуються судом на стадії підготовчого провадження.

Відповідно до статей 113, 118 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В підготовчому засіданні 13 березня 2025 року представником відповідача клопотань заявлено не було та зазначено про можливість закриття підготовчого провадження у справі.

17 березня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 03 квітня 2025 року.

03 квітня 2025 року, як вже було вказано вище по тексту цього рішення, представник позивача в судовому засіданні оглядав представлені представником відповідача документи, надані в оригіналі. Жодних клопотань та заяв з боку представника позивача, як реакція на оглянуті ним документи, не було заявлено.

При цьому суд зазначає, що особливістю доказування в господарському процесі є те, що виключно учасники справи ініціюють процесуальні важелі, спрямовані на доведення свої позиції по справі. Суд є арбітром, який керує ходом розгляду та вирішує справу на підставі зібраних учасників справи, доказів.

Представник позивача самостійно оглянувши докази 03 квітня 2025 року, не спрямував до суду жодної заяви/клопотання. А враховуючи принцип диспозитивності, який закладено в основу діяльності господарського суду, то на плечі саме учасників справи покладено ініціювання перед судом заяв та клопотань.

Положення статті 80 Господарського процесуального кодексу України відбивають приватноправові засади змагальності господарського процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. При цьому особи (як позивач так і відповідач) наділені правом самостійно обирати коло доказів, на які вони посилаються і які подають до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі.

Зважаючи на те, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в господарському процесі, розширення дискреційних повноважень суду за рахунок можливості збирати докази за власною ініціативою є обмеженими та потребують активної участі учасників прави рамками господарської справи.

Суд в межах даної справи вчинив процесуальні дії, спираючись виключно завданнями господарського процесуального законодавства.

Присутній у судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача 01 травня 2025 року просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Присутній у судовому засіданні з розгляду справи по суті представник відповідача 01 травня 2025 року просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив позицію позивача та відповідача, які ґрунтуються на наступному.

Як вказує позивач у позові, 21 лютого 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" (далі - постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Знаменівський Масложиркомбінат" (далі - покупець, позивач) був укладений договір поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця газ вуглеводневий скраплений в кількості та асортименті, що погоджені сторонами відповідно до умов цього договору, в подальшому - товар, а покупець зобов`язується прийняти товар від постачальника та оплатити його вартість на умовах цього договору. Одиниця виміру кількості товару та кількість поставки кожної партії товару, місце поставки відповідної партії товару можуть визначатися сторонами в видаткових накладних або інших документах (додаткових угодах тощо), погоджених сторонами на кожну товарну партію або на декілька партій разом, що є невід`ємними частинами цього договору, в тому числі шляхом виставлення постачальником відповідного рахунку та його оплати покупцем (пункт 1.2. Договору).

Обґрунтовуючи свою позицію позивач зазначає, що 21 лютого 2024 року від постачальника до покупця було виставлено рахунок № 28, відповідно до якого покупець (позивач) покупає у постачальника (відповідача) газ скріплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД ) на загальну суму 1 810 560,00 грн. в кількості 39360,00 кг.

Цього ж дня, як вказує позивач, 21 лютого 2024 року з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Знаменівський Масложиркомбінат" рахунок було сплачено, що підтверджується платіжною інструкцією № 274 на загальну суму 1 810 560,00 грн. На підтвердження сплати коштів на рахунок відповідача, позивач до матеріалів позову надає банківську виписку (а. с. 9, том 1).

У позовній заяві позивач наполягає на тому факті, що станом на день подачі позовної заяви, він товар не отримав, а з боку постачальника не було жодної інформації щодо неможливості виконання взятих на себе за договором зобов`язань. Також позивач звертає увагу, що з боку товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" не було здійснене активних дій щодо повернення грошових коштів - оплати товару за договором, враховуючи відсутність поставки товару з їх боку.

У зв`язку з відсутністю поставки товару за договором, позивач 14 квітня 2024 року на електронну адресу відповідача направив вимогу про повернення грошових коштів.

На думку позивача, відсутність поставки товару протягом тривалого часу, відсутність жодного пояснення щодо невиконання взятих на себе зобов`язань по поставці товару, а також відсутність реєстрації податкової накладної, вказує на небажання відповідача виконувати взяті на себе зобов`язання по поставці товару, у зв`язку з чим позивачем сформовано позов для захисту його законних прав та інтересів.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджує, що товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" належним чином виконало обов`язок з поставки товариству з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат" газу скрапленого вуглеводного, суміш пропанбутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 39 360 кг., на суму - 1 810 560,00 грн. Поставка товару (визначеного та сплаченого за рахунком № 28 від 21 лютого 2024 року) відбулася 29 лютого 2024 року двома партіями: 20 500 кг. та 18 860 кг., що підтверджується, на думку відповідача:

· видатковою накладною № 19 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 20 500 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 943 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 157 166,67 грн.;

· ТТН № 290224-03 від 29 лютого 2024 року;

· видатковою накладною № 20 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 18 860 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 867 560,00 грн., в тому числі ПДВ - 144 593,33 грн.;

· ТТН № 290224-04 від 29 лютого 2024 року.

Поміж іншого, відповідач стверджує, що доказами належного виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" обов`язків з поставки газу скрапленого вуглеводного, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 39 360 кг., на суму - 1 810 560,00 грн. є реєстрація акцизних накладних в ЄРАН. Так, товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" вказує, що 29 лютого 2024 року зареєструвало:

· акцизну накладну № 40, в якій зазначено: особа-отримувач пального: товариство з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат", опис товару згідно УКТ ЗЕД: скраплений газ, обсяг - 18 860 кг., адреса місці зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання-неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н., с. Знаменівка, вул. Польова, буд. 2/Б.

· акцизну накладну № 41, в якій зазначено: особа-отримувач пального: товариство з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат", опис товару згідно УКТ ЗЕД: скраплений газ, обсяг - 20 500 кг., адреса місці зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання-неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н., с. Знаменівка, вул. Польова, буд. 2/Б.

Відповідач вказує, що відомості про транспорті засоби (як пересувний акцизний склад), обсяг поставленого скрапленого газу, адресу пункту розвантаження, зазначені в ТТН, повністю відповідають відомостям про це ж в зареєстрованих акцизних накладних.

Також відповідач категорично заперечує твердження позивача про те, що податкова накладна на поставку товару з боку відповідача створена не була. В контраргумент, товариство з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" зазначає, що 21 лютого 2024 року, ним було зареєстровано податкову накладну № 21, з якої вбачається: покупець - ТОВ "Знаменівський масложиркомбінат", загальна сума коштів, що підлягають сплаті, з урахування ПДВ - 1 810 560,00 грн., загальна сума ПДВ - 301 760 грн., опис товару: газ скраплений вуглеводний, суміш пропанбутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 39 360 кг., на суму - 1 810 560,00 грн.

На підтвердження своєї позиції надає квитанцію № 1 від 21 лютого 2024 року, про те, що податкова накладна № 21 доставлена Позивачу, та зареєстрована в ЄРПН.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за договором поставки газу вуглеводневого скрапленого № 21/02-24 від 21 лютого 2024 року, у зв`язку з не виконання обов`язку по поставці товару.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 статті 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За статтею 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За матеріалами справи встановлено, що 21 лютого 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" (далі - постачальник, відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Знаменівський Масложиркомбінат" (далі - покупець, позивач) був укладений договір поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця газ вуглеводневий скраплений в кількості та асортименті, що погоджені сторонами відповідно до умов цього договору, в подальшому - товар, а покупець зобов`язується прийняти товар від постачальника та оплатити його вартість на умовах цього договору. Одиниця виміру кількості товару та кількість поставки кожної партії товару, місце поставки відповідної партії товару можуть визначатися сторонами в видаткових накладних або інших документах (додаткових угодах тощо), погоджених сторонами на кожну товарну партію або на декілька партій разом, що є невід`ємними частинами цього договору, в тому числі шляхом виставлення постачальником відповідного рахунку та його оплати Покупцем (пункт 1.2. договору).

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статті 193 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на правову природу, укладений між сторонами договір є договором поставки, який у розумінні статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків.

03 квітня 2025 року, в зв`язку із задоволенням судом клопотання позивача про надання для огляду в судовому засіданні оригіналів доданих до відзиву доказів, представник відповідач надав оригінали документів доданих до відзиву та примірник оригіналу договору поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 від 21 лютого 2024 року, які були оглянуті судом та представником позивача в порядку статті 210 Господарського процесуального кодексу України.

З боку позивача було вказано, що нібито примірник договору містить печатку, яка не є ідентичною до печатки підприємства-позивача. Втім, жодних клопотань та заяв з боку представника позивача, у судовому засіданні 03 квітня 2025 року заявлено не було. Як і не було заявлено заяв/клопотань про проведення експертизи.

Із принципом добросовісності у господарському судочинстві також пов`язана вимога заборони суперечливої поведінки в процесі, що у всьому світі відома під назвою процесуального естопелю. Процесуальний естопель становить собою принцип, відповідно до якого сторона не повинна мати можливість отримати переваги від своєї непослідовної поведінки в процесі на шкоду іншій стороні. По суті йдеться про заборону відмови від попередніх процесуальних дій, вчинених стороною під час провадження, та зміни процесуальної поведінки сторони на шкоду іншій стороні.

Крім того, варто звернути увагу на те, що наразі в рамках господарського судочинства не розглядаються заяви про фальшивість доказів, адже зазначене діяння було криміналізоване. Зокрема, статтею 384 Кримінального кодексу України передбачає кримінальну відповідальність за введення в оману суду або іншого уповноваженого органу, що може виражатися, серед іншого, у поданні завідомо недостовірних або підроблених доказів.

Позивачем не було заявлено суду про скерування заяви до правоохоронних органів, пов`язаних із фальшивістю доказів у цій справі.

У зв`язку з чим, судом встановлено, що договір поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 від 21 лютого 2024 року є чинним, доказів його розірвання чи визнання недійсним, матеріали справи не містять.

Приписами частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Положенням статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За статтею 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок забезпечити постачання товару, в свою чергу покупець зобов`язується виконувати умови та порядок оплати товару в терміни, які передбачені договором.

За змістом Розділу 2 договору, сторони погодили умови поставки та оплати товару, а саме: в підпункті 2.1.1. пункту 2.1. договору, вказано, що постачання здійснюється покупцю на умовах "DAP (Інкотермс-2020) - постачальник зобов`язаний поставити товар до місця призначення, яке додатково визначається сторонами згідно пункту 1.2. Договору; датою поставки вважається дата видаткової накладної на товар, або дата, вказана в товарно-транспортній накладній, та відповідно з вказаної дати до покупця переходять всі ризики щодо втрати чи зміни якості Товару".

В підпункті 2.5.1. пункту 2.5. договору, передбачено, що покупець зобов`язується прийняти товар в наступні строки: при умові поставки DAP - протягом 3 (трьох) календарних днів після оплати вартості товару, якщо інший строк поставки товару не погоджений Сторонами".

Пунктом 4.2. договору узгоджено, що розрахунки за товар здійснюються покупцем згідно рахунку. Покупець здійснює оплату товару на підставі виставленого постачальником рахунку протягом 5 (п`яти) робочих днів (пункт 4.3. договору).

Як свідчать матеріали справи, 21 лютого 2024 року виставлено рахунок № 28, відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю "Знаменівський Масложиркомбінат" покупає у товариства з обмеженою відповідальністю "Трейдпоінт" газ скріплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД ) на загальну суму 1 810 560,00 грн. в кількості 39360,00 кг. Цього ж дня, 21 лютого 2024 року з боку позивача рахунок було сплачено, що підтверджується платіжною інструкцією № 274 на загальну суму 1 810 560,00 грн., яка міститься в матеріалах справи (а.с. 16, том 1).

Позивач, обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, посилається на те, що на виконання досягнутих між сторонами домовленостей, останній оплатив відповідачу погоджений товар, однак сам товар - отриманий не був, на підтвердження чого надає договір, рахунок, платіжне доручення про сплату та претензію.

Разом із тим, заперечуючи проти пред`явлених вимог, відповідач зазначив про те, що товар ним був поставлений позивачу, на підтвердження чого надає видаткові накладі, ТТН, а також акцизні накладні та податкову накладну.

В судовому засіданні, заперечуючи проти позиції відповідача, позивач стверджує, що видаткові накладні містять печатку підприємства, яка не є ідентичною до офіційної печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Знаменівський Масложиркомбінат".

Крім того, позивач посилається на той факт, що підпис особи на первинних документах не є ідентичним до підпису директора підприємства-позивача Пришедька Олександра, який з 28 лютого 2024 року не перебував на території України, а відтак, не міг вчинити дії, пов`язані із отриманням товару від відповідача. На ствердження своєї позиціє надає відповідь на адвокатський запит № б/н від 28 лютого 2025 року з боку Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 березня 2025 року за № 19/19566-25-вих.

Відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 2.1. підпункту 2.1.1 договору датою поставки вважається дата видаткової накладної на Товар або дата, вказана в товаро-транспортній накладній, та відповідно з вказаної дати до Покупця переходить всі ризики щодо втрати чи зміни якості Товару.

Згідно пункту 2.4. договору Постачальник поставляє Товар без використання тари, наливом. Кількість поставленого (відвантаженого) Товару зазначається у відповідній накладній. Покупець гарантує, що особа, яка буде отримувати Товар та/або підписувати відповідні документи матиме необхідний обсяг прав на це та буде належним чином уповноважена.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №910/5226/17, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Суд наголошує, що визначальною ознакою господарської операції у розумінні статей 1, 3, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів.

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2019 року в справі №905/49/15, від 29 листопада 2019 року в справі № 914/2267/18 та інших.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року за № 88 (далі - Положення), визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до пункту 2.3 Положення первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: печатка, ідентифікаційний код підприємства, установи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Отже, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються, у зв`язку з чим вчинення певної господарської операції фіксуватиметься документально, що в сукупності свідчить про підтвердження між учасниками такої операції певних прав та обов`язків, зокрема, і щодо обов`язку сплатити певну суму коштів, яка складатиме еквівалент певної вартості наданих послуг.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08 листопада 2023 року в справі № 905/993/22 зазначив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини закупівлі товару, здійснення перевезення та поставлення товару за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності як покупця, так і продавця, тощо).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справах № 916/922/19, № 905/49/15, № 914/2267/18, № 927/924/19, № 922/19/21, №914/2197/18.

У постанові від 16 березня 2021 року в справі № 580/2490/19 Верховний Суд зазначив, що однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме поставка товару відповідачу, повинна підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Судом встановлено, що надана відповідачем видаткова накладна № 19 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 20 500 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 943 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 157 166,67 грн. та видаткова накладна № 20 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 18 860 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 867 560,00 грн., в тому числі ПДВ - 144 593,33 грн. не містять прізвища та ім`я особи, що підписала такі первинні документи за дорученням позивача, тобто реквізитів, за якими суд мав би можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Однак, як зазначено у пункті 2.4. погодженого та укладеного між сторонами Договору «Покупець гарантує, що особа, яка буде отримувати Товар та/або підписувати відповідні документи матиме необхідний обсяг прав на це та буде належним чином уповноважена».

Представник позивача, вказуючи у судовому засіданні 03 квітня 2025 року під час дослідження доказів, на невідповідність печатки підприємства - позивача у видатковій накладній № 19 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 20 500 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 943 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 157 166,67 грн. та видатковій накладній № 20 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 18 860 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 867 560,00 грн., в тому числі ПДВ - 144 593,33 грн., не надав жодних доказів на обґрунтування своєї позиції. Зокрема, звернення до правоохоронних органів з приводу втрати чи крадіжки печатки підприємства-позивача. Як і не звертався до суду із клопотанням/заявою про призначення експертизи печатки на первинних документах, які надані відповідачем до матеріалів справи.

За процесуальним законом на суд покладено право за власною ініціативою призначати у справі експертизу. Втім, це право не є дискредеційним та обмежено завданням господарського судочинства, зокрема, в якості того, що саме на суд, як на арбітра покладено обов`язок вирішити справу виключно в межах доказів, наданих сторонами справи, без права самостійно збирати доказову базу замість учасників справи.

Отже, за своєю правовою природою видаткові накладні посвідчують виконання зобов"язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин дотримання сторонами умов договору.

У вказаних вище первинних документах постачальником та виконавцем визначено відповідача та його реквізити, покупець та замовник позивач, вказано найменування товару та послуг, кількість ціна з ПДВ, загальна вартість поставки з урахуванням ПДВ, договір, склад, відповідальна особа з боку постачальника скріплений печаткою підприємства, з боку одержувача також міститься підпис у графі "отримав(ла)" та печатка підприємства, що отримало товар.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи видаткові накладні, суд встановив відсутність одного з обов"язкових реквізитів первинного документа прізвища та посади відповідальної особи, натомість наявність усіх інших обов"язкових реквізитів- таких, як дата складання, назва підприємства, від імені якого складено документ і який є постачальником, назва покупця, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції, кількість, ціна, вартість продукції, особисті підписи представників від продавця та покупця (підписи яких були засвідчені відтисками печатки товариств). Поряд з цим, суд також враховує, що відповідно до положень статті 58-1 Господарського кодексу України використання у своїй діяльності печатки є правом, а не обов"язком суб"єкту господарювання.

Наведене свідчить, що не зазначення у видатковій накладній розшифровки підпису особи (без вказівки прізвища), що отримала товар, у разі існування інших реквізитів, передбачених частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", не є безумовною підставою для висновку, що така видаткова накладна не є первинним документом, який ілюструє відповідну господарську операцію та дає змоги дійти висновку про її зміст.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що видаткова накладна № 19 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 20 500 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 943 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 157 166,67 грн. та видаткова накладна № 20 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 18 860 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 867 560,00 грн., в тому числі ПДВ - 144 593,33 грн., є належним доказом передачі товару позивачу, іншого матеріали справи не містять.

Крім іншого, до матеріалів справи відповідачем надано акцизну накладну № 40 від 29 лютого 2024 року, в якій зазначено: особа-отримувач пального: товариство з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат", опис товару згідно УКТ ЗЕД: скраплений газ, обсяг - 18 860 кг., адреса місці зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання-неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н., с. Знаменівка, вул. Польова, буд. 2/Б. Також акцизну накладну № 41 від 29 лютого 2024 року, в якій зазначено: особа-отримувач пального: товариство з обмеженою відповідальністю "Знаменівський масложиркомбінат", опис товару згідно УКТ ЗЕД: скраплений газ, обсяг - 20 500 кг., адреса місці зберігання пального, яке не є акцизним складом, на якому суб`єкт господарювання-неплатник податку зберігає пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки: Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н., с. Знаменівка, вул. Польова, буд. 2/Б.

Відповідно до статті 231 Податкового кодексу України при реалізації пального або спирту етилового з акцизного складу до іншого акцизного складу з використанням акцизного складу пересувного, у разі якщо до реалізації пального або спирту етилового такий інший акцизний склад уже відомий, складається одна акцизна накладна на реалізацію пального з акцизного складу на такий інший акцизний склад із зазначенням у такій акцизній накладній ідентифікаційних даних такого акцизного складу пересувного.

Перехід права власності на пальне або спирт етиловий, що переміщується та/або зберігається у транспортному засобі, від одного суб`єкта господарювання до іншого вважається реалізацією пального або спирту етилового з одного акцизного складу пересувного до іншого. При цьому суб`єкт господарювання, від якого переходить право власності на таке пальне або спирт етиловий, вважається особою, яка реалізує пальне, а суб`єкт господарювання, до якого переходить право власності на таке пальне або спирт етиловий, вважається отримувачем пального або спирту етилового.

Право на складання акцизних накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники акцизного податку в порядку, передбаченому стаття 212 цього Кодексу.

Підтвердженням особі, яка реалізує пальне або спирт етиловий, про прийняття її акцизної накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру акцизних накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання акцизної накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі акцизних накладних, отримувач пального або спирту етилового надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру акцизних накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію акцизної накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі акцизних накладних та акцизну накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі акцизна накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі акцизних накладних та отриманими отримувачем пального або спирту етилового.

З метою отримання особою, яка реалізує пальне або спирт етиловий, зареєстрованого в Єдиному реєстрі акцизних накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі акцизних накладних отримувачем пального або спирту етилового, така особа, яка реалізує пальне або спирт етиловий, надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру акцизних накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі акцизних накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді.

Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі акцизних накладних та отриманим особою, яка реалізує пальне або спирт етиловий.

Таким чином, відповідач зареєстрував акцизні накладні належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи акцизні накладні з квитанцією. Роздруківки акцизних накладних на оспорювані поставки надані відповідачем та містяться в матеріалах справи.

За пунктом 6.6 договору поставки газу вуглеродного скрапленого № 21/02-2024 від 21 лютого 2024 року постачальник зобов"язується оформити податкову накладну відповідно до вимог діючого законодавства, зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних і надати її покупцю в строки, передбачені законодавством.

Відповідачем до матеріалів справи надано зареєстровану від 21 лютого 2024 року податкову накладну № 21, з якої вбачається: покупець - ТОВ "Знаменівський масложиркомбінат", загальна сума коштів, що підлягають сплаті, з урахування ПДВ - 1 810 560,00 грн., загальна сума ПДВ - 301 760 грн., опис товару: газ скраплений вуглеводний, суміш пропанбутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 39 360 кг., на суму - 1 810 560,00 грн.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених пунктом 201.1 цієї статті та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.

Помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов`язань, не можуть бути причиною неприйняття податкових накладних у електронному вигляді.

Квитанція про зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування надсилається одночасно продавцю та покупцю платнику податку.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

для зведених податкових накладних та/або розрахунків коригування до таких зведених податкових накладних, складених за операціями, визначеними пунктом 198.5 статті 198 та пунктом 199.1 статті 199 цього Кодексу, - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем місяця, в якому вони складені;

для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Платник податку має право зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну та/або розрахунок коригування, складені починаючи з 1 липня 2015 року, в яких загальна сума податку не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу.

Якщо сума, визначена відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу, є меншою, ніж сума податку в податковій накладній та/або розрахунок коригування, які платник повинен зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, то платник зобов`язаний перерахувати потрібну суму коштів із свого рахунку у банку/небанківському надавачу платіжних послуг на свій рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлюється Кабінетом Міністрів України. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Виявлення розбіжностей даних податкової декларації та даних Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії документів, що засвідчують факт сплати податку у зв`язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Протягом 90 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою з урахуванням вимог, встановлених підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний провести документальну перевірку зазначеного продавця для з`ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов`язань з податку за такою операцією.

Податкова накладна, що містить помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов`язань, є підставою для віднесення покупцем сум податку до податкового кредиту.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року зі справи № 910/23097/17.

Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, суд має враховувати фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

В даному разі позивачем як не представлено жодних доказів, пов`язаних із податковою звітністю відображення цієї господарської операції, так і не надано доказів і щодо коригування цих сум у податковій звітності в межах встановлених Податковим кодексом України.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 червня 2022 року у справі № 922/2115/19.

В судових засіданнях представник позивача неодноразова спиралась на той факт, що реєстрація податкових накладних не є предметом цього спору, однак остання в позовній заяві, як підставу на стягнення попередньої оплати (авансу) за непоставлений товар, вказує (а. с. 5, том 1) відсутність факту реєстрації податкової накладної з боку відповідача. Тобто, зазначене у позові та доводи у судовому засіданні представника позивача є суперечливими один до одного без документального підтвердження.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд зауважує, що відсутність директора підприємства позивача на території України, не зумовлює зупинення господарської діяльності підприємства, оскільки за нормами законодавства, юридична особа володіє правоздатністю, яку може реалізовувати і під час відсутності директора через уповноважених осіб, що сторонами і було засвідчено у договорі (пункт 2.4). Іншого матеріали справи не містять.

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку, підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу пред`явлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2023 року в справі № 916/2492/21.

Судом встановлено, що позивачем у позовній заяві не надано доказів, які можуть бути більш вірогідними відносно доказів, наданих відповідачем на підтвердження обставин, пов`язаних із вчиненням в рамках договору господарської операції по поставці.

Тобто, підсумовуючи вище зазначене, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, з яких можна було констатувати відсутність господарської операції між позивачем та відповідачем з поставки товару.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах доказів, з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Законом України від 20 вересня 2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" 17 жовтня 2019 року, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

У пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Суд зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27 жовтня 1993 року у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").

Отже, матеріалами справи, а саме: видатковими накладними, податковою накладною та акцизними накладними підтверджується поставка відповідачем позивачу товару газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) на суму 1 810 560,00 грн. за договором поставки газу вуглеводневого скріпленого № 21/02-2024 від 21 лютого 2024 року.

В свою чергу сукупність наявних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, а саме щодо видаткових накладних, передання придбаного за договором товару, який приймався згідно видаткових накладних, а також відсутність звернення позивача до правоохоронних органів, - засвідчує факт переходу права власності на товар до покупця.

Беручи до уваги надані сторонами пояснення та докази в сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 1 810 560,00 грн. попередньої оплати та відсутність правових підстав для їх задоволення з огляду на недоведеність позивачем належними та допустимими доказами спростування факту реальності господарської операції з поставки товару на вказану суму за видатковою накладною № 19 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 20 500 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 943 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 157 166,67 грн. та видатковою накладною № 20 від 29 лютого 2024 року на газ скраплений вуглеводний, суміш пропан-бутан (код УКТЗЕД: 2711 19 00 00) в кількості 18 860 кг., за ціною 46,00 грн./кг, на суму - 867 560,00 грн., в тому числі ПДВ - 144 593,33 грн.

Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про відмову у позові.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а також висновки суду про відмову у задоволені позову, судові витрати, понесені позивачем не розподіляються в процесі розгляду справи.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "12" травня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко