ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2583/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді С.І. Колоколова,

суддів: Г.І. Діброви, Я.Ф. Савицького,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни

на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2024, повний текст складено 12.12.2024

у справі №916/2583/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА"

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни

про стягнення 205072,50 грн,

суддя суду першої інстанції: С.В. Літвінов

місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" (надалі також Товариство) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни (надалі також ФОП Кукулєвська К.С.) 205072,50 грн заборгованості з яких: заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом в розмірі 60000,00 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом в розмірі 145072,50 грн.

В обґрунтування позову позивач послався на порушення відповідачем умов договору №439636-КС-002 від 01.02.2022 про надання кредиту в частині повернення кредитних коштів.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.12.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом в розмірі 60000,00 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом в розмірі 145072,50 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2460,87 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором про надання кредиту №439636-КС-002, а відтак виснував про задоволення позовних вимог.

При цьому, місцевий господарський суд зазначив, що в даних правовідносинах, відповідач не є споживачем у розумінні Закону України Про захист прав споживачів, тому посилання ФОП Кукулєвської К.С. на Закон України Про захист прав споживачів та інші нормативні акти наведені у відзиві є безпідставним та помилковим.

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Фізична особа-підприємець Кукулєвська Катерина Сергіївна звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2024 по справі №916/2583/24 та ухвалити нове рішення, яким перерахувати суму стягнення кредитної заборгованості враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції, що надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям не суперечить третьому пункту (графіку платежів) кредитного договору №439636-КС-002, оскільки встановлює черговість платежів лише у разі недостатності повної суми до сплати згідно графіку встановленого в договорі, оскільки своєчасно і в повному обсязі згідно Графіку платежів був сплачений тільки один платіж, 16.02.2022 року на суму 12 500 гривень, всі інші платежі були сплачені несвоєчасно та не в повному обсязі, тому в будь-якому випадку повинні були бути застосовані Правила про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», оскільки черговість платежів застосовується лише у разі недостатності повної суми до сплати згідно графіку встановленого в договорі.

Скаржник зазначає, що сума кредиту не зараховується в четверту чергу, а зараховується в третю чергу на рівні з процентами, тобто всі наступні платежі повинні бути розраховані наступним чином: 50% проценти та 50% сума кредиту. Тобто, в будь-якому випадку, зараховується і тіло кредиту і відсотки, а не тільки відсотки, а відтак, загальна сума до сплати повинна бути перерахована.

Апелянт також вказує, що відповідно до п.2 Додаткової угоди №2 від 12.03.2022 року, орієнтована загальна вартість наданого кредиту в частині заборгованості, що вказана в п.1 1 Додаткової угоди, становить 188444,78 грн, що суперечить заявленій позивачем сумі кредиту у розмірі 205072,50 грн, що є введенням в оману боржника щодо ціни договору.

Також, в п.2 Договору про надання кредиту №439636- КС-002, вказано, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, тому графік платежів значно погіршує становище Боржника, оскільки Кредитодавець встановленим графіком платежів навмисно не дає можливості Боржнику сплачувати частину тіла кредиту з метою зменшення суми відсотку.

Виходячи з вищевказаного, на думку скаржника, загальна сума до сплати як мінімум повинна бути розрахована наступним чином:

«Кредит мною було отримано 01.02.2022 року. Перший платіж було здійснено своєчасно. Додатковою угодою № 2 від 12.03.2022 року строк дії кредиту було продовжено вже на 264 дні. Враховуючи, що з 01.02.2022 року по 12.03.2022 року пройшло вже 40 днів строку кредитування, тому сума повинна була бути розрахована на 224 дні (264 дні-40 днів). Отже 60000 (отримана сума кредиту) - 1,08049055% (відсоток за кредитом)= 648,29 грн в день складає сума відсотків за кредитом. 648,29х224 дні (кількість днів, які залишились для сплати кредиту після укладення додаткової угоди №2) = 145 216,96 грн (сума відсотків) 15 216,96+60000 (тіло кредиту)=205 216,96 Але, після першого вчасного платежу сумою 12 500 грн, мною було сплачено ще декілька платежів загальною сумою 13 500 грн. Отже, 205 216,96-13500=191 716,96 грн».

Крім цього, на переконання ФОП Кукулєвської К.С., до спірних правовідносин мають бути застосовані положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідач вважає, що суд неповністю дослідив правову природу кредитного договору та зобов`язань, що виникли між сторонами, а також недостатньо повно перевірив пояснення відповідача та не провів аналіз спірних правовідносин. Так, правовідносини між сторонами є такими, що виникли із споживчого кредиту з огляду на наступне:

- додаткові угоди №1 та №2 містять посилання на згоду про приєднання відповідача до Правил надання споживчих кредитів, що є невід`ємною частиною договору, в яких в свою чергу в пункті 1.2 вказано, що ці Правила розроблені відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», хоча в Договорі про надання кредиту №439636-КС-002, вказано, що невід`ємною частино Договору є Правила про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємця;

- вказівка в шапці додаткової угоди №2 від 12.03.2022 про те, що кредит є споживчим;

- зазначення сторін в додатковій угоді №2, де зазначено, що позичальником є не «фізична особа-підприємець», а лише Кукулєвська К.С., тобто як фізична особа;

- перерахування коштів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» на особистий рахунок Кукулєвської Катерини Сергіївни, а не на рахунок ФОП;

- відсутність вимоги надання відомостей на що витрачено кредит;

- у п.п.2 п.10 додаткової угоди № 2 від 12.03.2022 вказано, що позичальник надає дозвіл використовувати обрані засоби зв`язку Кредитодавцю при врегулюванні простроченої заборгованості з Позичальником з дотриманням обмежень щодо взаємодії, які визначені ст.25 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи викладене, скаржник вважає, що відповідно до ч.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Тобто, умова щодо загальної ціни договору, неспівмірності відсотків до тіла кредиту може бути не тільки визнана недійсною, а й несправедливою та відповідно до ч.6 цього ж Закону, може бути змінена судом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Так, Товариство зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до викладення відповідачем фактичних обставин справи, цитування численних норм чинного законодавства, із суто формальним зазначенням, що судом першої інстанції були неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав апеляційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 5 частини другої статті 258 ГПК України.

Позивач наголошує, що платежі за кредитним договором №439636-КС-002 зараховані Товариством у відповідності до умов договору (графіку платежів) та правил кредитування. Тобто, якщо позичальник сплачує кредит вчасно, згідно графіка платежів визначеного п.3 договору, тоді платежі зараховуються у черговості визначеній даним графіком. Якщо позичальник порушує умови внесення платежів, встановленні в п.3 договору, тоді платежі зараховуються в черговості, яка передбачена Правилами про надання грошових коштів у кредит. З огляду на зазначене розрахунок заборгованості наданий позивачем по кредитному договору №439636-КС-002 повністю відповідає умовам Договору.

Товариство зазначає, що позивач видав кредит ФОП Кукулєвській К.С. для здійснення підприємницької діяльності, тому на дані правовідносини не розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів», що вбачається із самого кредитного договору.

Позивач вказує, що проценти за користування кредитом є легітимною платою за користування кредитними коштами протягом періоду кредитування, а відтак, вони в будь-якому випадку не можуть відноситись до компенсаційних виплат в розумінні норм пункту 5 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2024 автоматичний розподіл не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді С.І. Колоколова, суддів: Г.І. Діброви, Я.Ф. Савицького, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/2583/24. Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2024 у справі №916/2583/24 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Одеської області.

28.01.2025 матеріали справи №916/2583/24 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни на рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2024 у справі №916/2583/24. Встановлено позивачу строк до 20.02.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 20.02.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.

Згідно із частинами першої, другої статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі; розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини десятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що Фізичною особою-підприємцем Кукулєвською Катериною Сергіївною оскаржується рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним господарським судом постановлено проводити його перегляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

20.02.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно з приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення розумний строк в рішенні у справі Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи необхідність повного та всебічного розгляду апеляційної скарги із забезпеченням принципу змагальності та створення сторонам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, а також з огляду на тимчасову непрацездатність головуючого судді Колоколова С.І. з 02.04.2025 по 01.05.2025, вказана апеляційна скарга розглядалась у розумний строк.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

01.02.2022 Фізична особа-підприємець Кукулєвська Катерина Сергіївна уклала з ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ БІЗНЕС ПОЗИКА (скорочене найменування - ТОВ БІЗПОЗИКА) Договір про надання кредиту №439636-КС-002 (далі - Договір). Договір укладений в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України Про електронну комерцію і Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особампідприємцям ТОВ БІЗПОЗИКА, через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/. Укладення договору підтверджується візуальною формою послідовності дій, щодо укладення електронного договору про надання кредиту №439636-КС-002 від 01.02.2022р.

Відповідно до п.1 Договору, Кредитодавець надає Позичальникові кредит у розмірі 60000,00 грн., строком на 24 тижні до 19.07.2022 року, на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 1,08049055% в день (фіксована ставка). Кредит надається на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям.

Відповідно до п.2 Договору, протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом, нараховується на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування Кредитом, із урахування дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту згідно графіку платежів.

Позичальник зобов`язаний повернути Кредит та сплатити Проценти за користування Кредитом згідно графіка платежів зазначеного в п.3 Договору.

01.02.2022 на виконання умов укладеного договору позивач через партнера - ТОВ ФК Елаєнс (ТМ FONDY) з яким укладено договір №41084239_14/12/17 від 14.12.2017р. про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку), та який має ліцензію НБУ на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків №21 від 20.11.2014р. видав відповідачу Кредит у розмірі 60 000,00 грн., (трьома переказами 25 000,00 + 25 000,00 + 10 000,00) на картковий рахунок № НОМЕР_1 вказаний відповідачем в особистому кабінеті на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com, що підтверджується витягом з анкети клієнта ФОП Кукулєвської К.С. від 10.06.2024 року. Успішне перерахування коштів підтверджується трьома квитанціями ТОВ ФК Елаєнс (ТМ FONDY) від 01.02.2022 року та трьома довідками ТОВ ФК Елаєнс (ТМ FONDY) від 04.09.2023 року.

Доказом належності відповідачу карткового рахунку № НОМЕР_1 є скріншот з Приват24 з якого вбачається, що навіть станом на дату подання позовної заяви, картковий рахунок № НОМЕР_1 належить відповідачу.

26.02.2022 Фізична особа-підприємець Кукулєвська Катерина Сергіївна уклала з ТОВ БІЗПОЗИКА Додаткову угоду №1 до Договору про надання кредиту №439636- КС-002 від 01.02.2022р. (далі Додаткова угода №1). Додаткова угода №1 укладена в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України Про електронну комерцію і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ БІЗПОЗИКА, через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/.

Укладення Додаткової угоди №1 підтверджується візуальною формою послідовності дій, щодо укладення електронної Додаткової угоди №1 до Договору про надання кредиту №439636-КС-002 від 01.02.2022р.

Відповідно до п.3 Додаткової угоди №1, сторони домовились, що з моменту укладення додаткової угоди, на суму заборгованості за кредитом буде нараховуватись відсоткова ставка в розмірі 1,08049055% в день.

Відповідно до п.4 Додаткової угоди №1, сторони збільшили термін дії договору до 27.08.2022 року.

Відповідно до п.5 Додаткової угоди №1, сторони збільшили строк кредитування до 208 днів.

Також п.6 Додаткової угоди №1 сторони встановили новий графік платежів для погашення заборгованості Позичальника.

12.03.2022 року Фізична особа-підприємець Кукулєвська Катерина Сергіївна уклала з ТОВ БІЗПОЗИКА Додаткову угоду №2 до Договору про надання кредиту №439636- КС-002 від 01.02.2022р. (далі Додаткова угода №2).

Додаткова угода №2 укладена в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України Про електронну комерцію і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ БІЗПОЗИКА, через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/.

Укладення Додаткової угоди №2 підтверджується візуальною формою послідовності дій, щодо укладення електронної Додаткової угоди №2 до Договору про надання кредиту №439636-КС-002 від 01.02.2022р.

Відповідно до п.3 Додаткової угоди №2, сторони домовились, що з моменту укладення додаткової угоди, на суму заборгованості за кредитом буде нараховуватись відсоткова ставка в розмірі 1,08049055% в день.

Відповідно до п.4 Додаткової угоди №2, сторони збільшили термін дії договору до 22.10.2022 року.

Відповідно до п.5 Додаткової угоди №1, сторони збільшили строк кредитування до 264 днів.

Також п.6 Додаткової угоди №1 сторони встановили новий графік платежів для погашення заборгованості Позичальника.

Відповідач сплатила по кредитному договору №439636-КС-002 п`ять платежів: 16.02.2022 сплачено 12 500,00 грн, 05.10.2022 сплачено 1 000,00 грн, 06.11.2022 сплачено 8000,00 грн, 15.12.2022 сплачено 4 000,00 грн, 12.03.2023 сплачено 500,00 грн.

Посилаючись на неповернення відповідачем суми кредиту та процентів, позивач звернувся до господарського суду із даним позовом.

Місцевий господарський суд позов задовольнив у повному обсязі.

В апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що спірний Договір про надання кредиту укладено відповідачем в якості фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця, а відтак, кредит є споживчим, а отже, до спірних правовідносин мають бути застосовані положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказані обставини колегія суддів вважає за необхідне перевірити першочергово, оскільки від них залежить питання юрисдикційності даного спору.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №916/1261/18 вказала, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 Цивільного кодексу України).

За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з абзацом другим статті 30 Цивільного кодексу України цивільна дієздатність фізичної особи визначається як здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

У частинах першій та другій статті 50 Цивільного кодексу України передбачено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною дев`ятою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц; від 24.04.2018 у справі №303/5186/15-ц; від 15.05.2019 у справі №904/10132/17; від 21.09.2019 у справі №922/4239/16; від 03.07.2019 у справі №916/1261/18; від 09.10.2019 у справі №209/1721/14-ц тощо.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як ФОП.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13.03.2018 у справі №306/2004/15-ц, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17, від 02.10.2019 у справі №263/2359/19, від 25.02.2020 у справі №916/385/19 та інших.

При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж, що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц, 04.09.2019 у справі №761/5115/17).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що для вирішення юрисдикційності спору необхідно встановити два критерії: суб`єктний та предметний (наявність господарських правовідносин).

Так, з матеріалів справи вбачається, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом Кукулєвська К.С. зареєстрована в установленому законом порядку як ФОП.

Предметом позову у даній справі є стягнення коштів за Договором №439636- КС-002 про надання кредиту, який укладено відповідачкою як фізичною-особою підприємцем, що вбачається із преамбули вказаного договору.

Також із пункту першого договору вбачається, що ціллю (метою) кредиту є: для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей Кредит не є споживчим кредитом.

Колегія суддів зазначає, що обставини укладання договору відповідачем не заперечуються. При цьому, відповідно до норм статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, акцептуючи умови спірного договору, відповідач підтвердив та прийняв всі його умови. Спірний кредитний договір та/або окремі його частини недійсними у судовому порядку не визнавались.

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що правовідносини у даній справі виникли для відповідачки як фізичної особи, а не фізичної особи-підприємця.

Скаржник зазначає, що: додаткові угоди №1 та №2 містять посилання на згоду про приєднання відповідача до Правил надання споживчих кредитів, що є невід`ємною частиною договору, в яких в свою чергу в пункті 1.2 вказано, що ці Правила розроблені відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування»; вказівка в шапці додаткової угоди №2 від 12.03.2022 про те, що кредит є споживчим; зазначення сторін в додатковій угоді №2, де зазначено, що позичальником є не «фізична особа-підприємець», а лише Кукулєвська К.С., тобто як фізична особа.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржника з огляду на те, що погодження сторонами в додаткових угодах приєднання до Правил надання споживчих кредитів, вказівка в шапці додаткової угоди №2 від 12.03.2022 про те, що кредит є споживчим; зазначення сторін в додатковій угоді №2, де зазначено, що позичальником є не «фізична особа-підприємець», а лише ОСОБА_1 , тобто як фізична особа, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли з Договору №439636-КС-002 про надання кредиту, який, як зазначено в самому договорі, не є споживчим та укладений відповідачкою як суб`єктом підприємницької діяльності.

При цьому, позивач заявляє до стягнення заборгованість саме за Договором №439636-КС-002 про надання кредиту.

Судова колегія зазначає, що положення додаткових угод №1 та №2 не містять умов ні щодо заміни позичальника за договором, ні щодо перекваліфікації кредитних правовідносин, ні щодо зміни цілі кредитування.

Доводи скаржника щодо того, що перерахування коштів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» відбулося на особистий рахунок Кукулєвської Катерини Сергіївни, а не на рахунок ФОП; та щодо відсутності вимоги надання відомостей на що витрачено кредит, колегія суддів оцінює критично, оскільки обставина переказу кредитних коштів на картку фізичної особи не спростовує факту виконання позивачем своїх договірних зобов`язань за договором, укладеним з фізичною особою-підприємцем, оскільки номер картки було вказано самим позичальником. Переказ грошових коштів на рахунок фізичної особи також не спростовує обставину укладання договору з фізичною особою-підприємцем. При цьому суд зауважує, що як власник банківського рахунку відповідачка самостійно несе відповідальність за здійснення операцій по такому рахунку. Крім того, відповідач жодним чином не був позбавлений можливості перерахувати відповідні кошти на інший рахунок. Суд також враховує, що на позивача не покладено обов`язок перевірки обставини належності вказаного позичальником рахунку фізичній особі-підприємцю чи фізичній особі. Також на позивача не покладено обов`язки щодо контролю за використанням позичальником отриманих коштів.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що у даній справі між сторонами виникли саме господарські правовідносини, тому в даних правовідносинах відповідач не є споживачем у розумінні Закону України Про захист прав споживачів, а відтак, положення цього закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Крім цього, апеляційний господарський суд враховує, що скаржник посилається на ч.5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Між тим, предметом даного спору не є визнання недійсним договору чи внесення змін до нього.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як встановлено апеляційним господарським судом між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є Договір про надання кредиту №439636-КС-002 від 01.02.2022.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина перша статті 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Так з матеріалів справи вбачається, що позивачем виконано умови договору та надано відповідачу кредит у загальні сумі 60000,00 грн.

Відповідно до п.1 Договору, Кредитодавець надає Позичальникові кредит у розмірі 60000,00 грн., строком на 24 тижні до 19.07.2022 року, на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 1,08049055% в день (фіксована ставка).

Відтак, умови договору передбачають нарахування процентів за користування кредитом.

Перевіривши розрахунок, наданий позивачем разом із позовом, колегія суддів встановила його арифметичну правильність, а відтак наявність у відповідача заборгованості у розмірі 205072,50 грн, з яких, заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом в розмірі 60000,00 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом в розмірі 145072,50 грн, про що вірно виснував місцевий господарський суд.

Між тим, скаржник не погоджується із таким розрахунок заборгованості, надаючи власний, вказуючи, що сума заборгованості має бути перерахована.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, скаржник вказує, що ним здійснено декілька платежів, які в порушення Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» зараховано не правильно, а саме: перший своєчасний платіж на суму 12 500 гривень був зарахований в погашення комісії та процентів, а всі наступні платежі повинні бути розраховані наступним чином: 50% проценти та 50% сума кредиту.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника з огляду на наступне.

Так, пунктом третім спірного договору сторони погодили графік платежів.

Пункт 5.6. Правил, на які посилається скаржник, встановлює черговість платежів лише у разі недостатності суми чергового платежу по договору: 1) у першу чергу відшкодування витрат Кредитодавця, пов`язані з поверненням виданого Кредиту (судові витрати, витрати на державного/приватного виконавця, нотаріуса тощо); 2) у другу чергу - нараховані Кредитодавцем неустойка (штраф), інші платежі відповідно до Договору про надання кредиту у разі їх нарахування; 3) у третю чергу прострочені Проценти за користування Кредитом та прострочена сума Кредиту; 4) у четверту чергу - Проценти за користування Кредитом; 5) у п`яту чергу - сума Кредиту.

Пунктом десятим кредитного договору №439636-КС-002 сторони встановили, що ІНШІ УМОВИ цього правочину регулюються ПРАВИЛАМИ, які є невід`ємною частиною Договору. Усі неврегульовані Договором правовідносини Сторін регулюються законодавством України.

Отже, колегія суддів виснує, що у разі своєчасного внесення позичальником платежів за договором, такі платежі зараховуються у черговості визначеній графіком, передбаченим пунктом третім договору та додаткових угод. Якщо позичальник порушує умови внесення платежів, встановлені в п.3 договору, тоді платежі зараховуються в черговості, яка передбачена Правилами про надання грошових коштів у кредит ТОВ БІЗПОЗИКА.

Так, перший платіж на суму 12 500,00 грн сплачено відповідачкою 16.02.2022, тобто без прострочення, а відтак, його зарахування відбулося згідно графіку платежів: 2775,65 грн. зараховано в погашення комісії та 9724,35 грн в погашення відсотків по кредиту, що відповідає умовам договору.

В подальшому відповідачкою сплачено також: 05.10.2022 сплачено 1 000,00 грн, 06.11.2022 сплачено 8000,00 грн, 15.12.2022 сплачено 4 000,00 грн, 12.03.2023 сплачено 500,00 грн. Вказані платежі сплачено відповідачкою з простроченням, відтак для їх зарахування необхідно застосовувати Пункт 5.6. Правил щодо черговості зарахування платежів.

Отже, вказані платежі зараховуються наступним чином:

- 05.10.2022 сплачено 1 000,00 грн. з яких зараховано 1 000,00 грн. в погашення комісії, оскільки це друга черговість, а у другу чергу зараховуються нараховані Кредитодавцем неустойка (штраф), інші платежі відповідно до Договору про надання кредиту у разі їх нарахування;

- 06.11.2022 сплачено 8 000,00 грн. з яких зараховано 5 224,35 грн. в погашення комісії за надання кредиту та 2 775,65 грн. в погашення відсотків по кредиту. Вказана сума була зарахована в рахунок погашення комісії за надання кредиту в розмірі 5 224,35 грн. (борг по комісії станом на дату сплати був в розмірі 5 224,35 грн.), оскільки це друга черговість 2), а решту суми в розмірі - 2 775,65 грн. згідно п.5.6 Правил була зарахована в рахунок погашення відсотків, оскільки це третя черговість (у третю чергу прострочені Проценти за користування Кредитом та прострочена сума Кредиту);

- 15.12.2022 сплачено 4 000,00 грн. Сума була зарахована в рахунок погашення відсотків, оскільки це третя черговість (у третю чергу прострочені Проценти за користування Кредитом та прострочена сума Кредиту);

- 12.03.2023 сплачено 500,00 грн. Сума була зарахована в рахунок погашення відсотків, оскільки це третя черговість (у третю чергу прострочені Проценти за користування Кредитом та прострочена сума Кредиту).

Відтак, колегія суддів відхиляє розрахунок, наданий скаржником, оскільки він не відповідає умовам спірного договору про надання кредиту, а також вказаним вище Правилам.

Крім цього, зарахування платежів у пропорції 50% проценти та 50% сума кредиту, на що вказує скаржник, взагалі не передбачено ні умовами договору, ні умовами Правил, а відтак, вказані доводи є безпідставними.

Окремо апелянт також вказує, що відповідно до п.2 Додаткової угоди №2 від 12.03.2022 року, орієнтована загальна вартість наданого кредиту в частині заборгованості, що вказана в п.1.1 Додаткової угоди, становить 188444,78 грн, що суперечить заявленій позивачем сумі кредиту у розмірі 205072,50 грн, що є введенням в оману боржника щодо ціни договору.

Колегія суддів критично оцінює такі доводи скаржника, оскільки заборгованість у розмірі 188444,78 грн це сума заборгованості, яка визначена станом на дату укладання додаткової угоди №2 (12.03.2022), а заборгованість у розмірі 205072,50 грн це заборгованість станом на момент подачі позивачем позову (11.06.2024), яка включає також період неохоплений розрахунком, що міститься в додатковій угоді №2.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 284 ГПК України,

апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кукулєвської Катерини Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.12.2024 у справі №916/2583/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.05.2025.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Я.Ф. Савицький