ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2025 р. Справа № 916/5379/24
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., за участю секретаря судових засідань Букарова Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу,

за позовом: Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56; ),

до: Фізичної особи-підприємця Нікітченко Наталії Федорівни ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ),

про стягнення 603685,37 грн.

За участю представників сторін:

від позивача Гавриленко Є.В., самопредставництво;

від відповідача адвокат Царенко О.О.

Обставини справи.

Білгород-Дністровська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємець Нікітченко Наталії Федорівни, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 603685,37 грн, з якої: 337490,14 грн сума заборгованості зі сплати орендної плати, 124733,57 грн сума пені, 31192,39 грн сума 3% річних та 110269,27 грн - сума інфляційних втрат. Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором оренди земельної ділянки від 19.02.2015.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2024 справу № 916/5379/24 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.

Ухвалою суду від 16.12.2024 прийнято позовну заяву Білгород-Дністровської міської ради до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/5379/24. Справу № 916/5379/24 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 21.01.2025 о 10:00 год. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачу відзив на позовну заяву, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст. 165 ГПК України, протягом 15 днів з дня отримання даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 21.01.2025 о 10:00 год.

21 січня 2025 року до суду від відповідача у справі надійшло клопотання від 20.01.2025, в якому заявник просить суд:

- надіслати копію позову з додатком та копію ухвали про відкриття провадження по справі №916/5379/24;

- зупинити провадження у справі № 916/5379/24 до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 495/10359/21.

Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

21 січня 2025 року підготовче засідання у справі не відбулось, через відсутність електроенергії в Господарському суді Одеської області, що підтверджується відповідним актом суду.

Ухвалою суду від 21.01.2025 призначено підготовче засідання у справі на 25.02.2025 року о 10:00 год. Продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 916/5379/24 на 30 днів. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 25.02.2025 о 10:00 год.

У підготовчому засіданні 25.02.2025 суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання у справі на 10:00 год. 13.03.2025.

Ухвалою суду від 25.02.2025 повідомлено ФОП Нікітченко Н.Ф., що наступне підготовче засідання у справі № 916/5379/24 призначене на 13.03.2025 о 10:00 год. Неявка сторін у справі не перешкоджає проведенню підготовчого засідання.

05 березня 2025 року до суду від позивача у справі надійшло заперечення на клопотання (заяву), в якому заявник просить суд у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 916/5379/24 відмовити.

Вказане заперечення суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

13 березня 2025 року до суду від відповідача у справі надійшло клопотання, в якому заявник просить розглядати клопотання про зупинення провадження без його участі та зупинити провадження у справі № 916/5379/24.

Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 13.03.2025 суд протокольною ухвалою відмовив відповідачу у задоволенні клопотання від 20.01.2025 (вх. № 2057/25 від 21.01.2025) повністю.

Щодо надіслання копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, то суд відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання виходив з того, що в матеріалах справи наявні докази відправки відповідачу копії позовної заяви з додатком (т. 1, а.с. 13-14), а також наявні докази відправки ухвали про відкриття провадження у справі (т. 1, а.с. 74-75). Таким чином, відсутні належні підстави для повторного надсилання відповідачу копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі. Більш того, відповідач не був позбавлений права самостійно ознайомитись з матеріалами справи.

Щодо зупинення провадження у справі № 916/5379/24 до набрання законної сили рішення у справі № 495/10359/21, суд зазначає, що обидві справи не пов`язані між собою ані предметом, ані підставами позову, тобто відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи № 916/5379/24 до вирішення іншої справи, звідси відсутня будь-яка об`єктивна обставина щодо задоволення даного клопотання.

Ухвалою суду від 13.03.2025 закрито підготовче провадження у справі № 916/5379/24, призначено справу до судового розгляду по суті на 10.04.2025 об 11:00 год.

09 квітня 2025 року до суду від відповідача надійшло клопотання.

Вказане клопотання суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 10.04.2025 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи в судовому засіданні на 10:30 год. 24.04.2025. Також протокольною ухвалою суд постановив здійснити розгляд справи № 916/5379/24 по суті впродовж розумного строку, відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою суду від 20.04.2025 повідомлено ФОП Нікітченко Н.Ф., що наступне судове засідання у справі № 916/5379/24 призначене на 10:30 год. 24.04.2025.

16 квітня 2025 року до суду від позивача у справі надійшли додаткові пояснення.

Вказані додаткові пояснення з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 24.04.2025 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 24.04.2025 заявив усне клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача, у зв`язку з чим повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 24.04.2025 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення і повідомлено представникам сторін про час складення повного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Матеріали справи свідчать, що 19 лютого 2015 року між Білгород-Дністровською міською радою (надалі орендодавець або позивач) і фізичної особи-підприємця Нікітченко Наталією Федорівною (надалі орендар або відповідач) був укладений договір оренди земельної ділянки (надалі Договір), який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9240808 від 25.03.2015.

Відповідно до умов п. 1. Договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування, на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 18.12.2014 року за № 1172-71, в оренду терміном на 25 (двадцять п`ять) років земельну ділянку для обслуговування офісного центру за адресою: м. Білгород-Дністровський, вул. Ізміаїльська, 115-г, кадастровий номер земельної ділянки :01:007:0347.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,3889 га: в тому числі капітальна трьох і більше поверхова - 0,0271 га, під проїздами, проходами та площадками - 0,3618 га (п. 2. Договору).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на момент укладання договору становила 1334043,67 грн (п. 5. Договору).

Договір укладено строком на 25 (двадцять п`ять) років. Після закінчення строку договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмове орендодавця про намір продовжити його (п. 8. Договору).

Орендна плата вноситься орендарем щомісяця у сумі 6670,22 грн без урахування ПДВ, на розрахунковий рахунок №0011, одержувач УДКСУ у Білгород-Дністровському районі, код: 37894104, банк: ГУДКСУ в Одеській області, МФО: 828011, код платежу 13050500. Річна орендна плата складає 6% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки (п. 9. Договору).

Рішенням Білгород-Дністровської міської ради № 1215-VII від 23.04.2020 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Білгород-Дністровський Одеської області» затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Білгород-Дністровський Одеської області, що розроблена Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» та встановлено, що вона починає застосовуватись з 01.01.2021 року.

Нормативна грошова оцінка за 2021 рік розрахована шляхом поділу нормативної грошової оцінки 2022 року на 1,1 - значення коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, що застосовувався у 2022 році, та складає 1452930,40 /1,1=1320845,82 грн

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 16713 від 13.07.2022 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки :01:007:0347 складає 1452930,40 грн.

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки :01:007:0347 № НВ-023 від 08.02.2023 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 1679020,13 грн.

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки :01:007:0347 № НВ-024 від 13.05.2024 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 1765293,89 грн.

За інформацією Фінансового управління Білгород-Дністровської міської ради, від орендаря ФОП Нікітченко Н.Ф. (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2021 по 01.09.2024 за вищенаведену земельну ділянку кошти від орендної плати не надходять.

Позивач зазначає, що заборгованість відповідача, з урахуванням річної НГО складає за 2021 рік 79250,78 грн; за 2022 рік 87175,81 грн; за 2023 рік 100741,19 грн; за січень серпень 2024 рік 70322,38 грн.

Несплата відповідачем орендної плати за період з 01.01.2021 по 01.09.2024 призвело до виникнення простроченої заборгованості перед позивачем у розмірі 337490,14 грн.

В якості вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу претензії за вих. № 19/2583 від 13.09.2024, № 02-19/2735 від 25.09.2024, остання претензія вручена відповідачу 01.10.2024. У зазначених претензіях позивач вимагав у найкоротший термін сплатити заборгованість, яка виникла у зв`язку із несплатою відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою, та попередив, що у випадку непогашення зазначеного боргу у повному обсязі, буде ініційовано питання щодо стягнення заборгованості у судовому порядку з усіма штрафними санкціями. Отримана претензія була залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Позивач вказує, що відповідачем неналежно виконуються взяті на себе зобов`язання за умовами Договору, а саме систематично не сплачується орендна плата, що є порушенням умов Договору, визначених в пунктах 9, 11, 30 Договору.

У зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому, окрім стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 337779,54 грн, просить стягнути з відповідача суму пені у розмірі 124733,57 грн, суму 3 % річних у розмірі 31192,39 грн та суму інфляційних втрат у розмірі 110269,27 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Білгород-Дністровської міської ради підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України встановлено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Згідно ч. 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частинами 1, 4 статті 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є договір оренди землі.

З аналізу чинного законодавства України слідує, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що за Договором оренди земельної ділянки від 19.02.2015 відповідачу було передано в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0347, загальною площею 0,3889 га.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 83 Земельного кодексу України закріплено право власності на землю територіальних громад. Частиною 1 даної статті визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно з п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно положень ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.125 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Пунктом 14.1.136. Податкового кодексу України встановлено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Згідно положень пункту 14.1.147 статті 147 Податкового Кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Базою оподаткування землі в Україні є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого Податковим кодексом України, та площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (п. п. п. п. 271.1.1, 271.1.2 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України).

Згідно положень пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно положень пункту 288.1. статті 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної тати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Згідно положень пункту 288.2 статті 288 Податкового кодексу України, платником орендної плати за земельну ділянку є її орендар. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (пункт 288.3 статті 288 Податкового кодексу України).

Так, відповідно до п. 288.4 ст. 288 розділу XIII "Плата за землю" Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) та орендарем.

Для визначення орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Порядок індексації нормативної грошової оцінки земель визначено ст. 289 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

За змістом статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі

Положенням статті 13 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що істотною умовою договору оренди землі, серед іншого, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Положеннями ст. ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

З урахуванням положень законодавства та умов Договору, у відповідача виникло зобов`язання щодо внесення орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою за період з 01.01.2021 по 31.08.2024, у розмірі, визначеному умовами Договору.

З матеріалів справи слідує, що за 2021 рік за відповідачем рахується заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 79250,75 грн, за 2022 рік заборгованість становить 87175,82 грн, за 2023 рік заборгованість становить 100741,21 грн, за 2024 рік заборгованість становить 70611,76 грн (т. 1, а.с. 38, 143).

Отже, виходячи з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості з орендної плати, заборгованість відповідача за користування орендованою земельною ділянкою за період з 01.01.2021 по 31.08.2024 складає 337779,54 грн.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок внесення відповідачем орендної плати встановлений пунктом 11 Договору.

Матеріали справі свідчать, що відповідачем в порушення умов п. 11 Договору та приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України не було здійснено внесення орендної за користування орендованою земельною ділянкою за період з 01.01.2021 по 31.08.2024 у загальному розмірі 337779,54 грн.

Таким чином, враховуючи викладені вище норми права, узгоджені сторонами умови Договору, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів сплати орендної плати у розмірі 337779,54 грн, що зумовлює наявність у відповідача відповідної заборгованості, суд, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за даним Договором, погоджується з позивачем щодо обґрунтованості позовних вимог останнього про стягнення з відповідача заборгованості за цим Договором у розмірі 337779,54 грн.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 337779,54 грн є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 110269,27 грн та суми 3% річних у розмірі 31192,39 грн, суд дійшов до таких висновків.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за Договором щодо здійснення орендних платежів, позивачем нараховано відповідачу 3% річних на загальну суму 31192,39 грн та інфляційні втрати на загальну суму 110269,27 грн.

Судом перевірено правильність виконаних позивачем розрахунків сум інфляційних втрат та 3% річних (т. 1, а.с. 36, 37), та встановлено наявність помилок у здійснених позивачем розрахунках, які призвели до зайвого нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Водночас позивачем були надані нові розрахунки сум інфляційних втрат та 3% річних (т. 1, а.с. 143-145), в яких за наслідками нових розрахунків сума інфляційних втрат становить 57269,78 грн, а сума 3% річних становить 15746,33 грн.

Суд, перевіривши здійснені позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат (т. 1, а.с. 143-145), вважає їх вірними, обґрунтованими та здійсненими відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат лише у розмірі 57269,78 грн, а також сума 3% річних лише у розмірі 15746,33 грн. В іншій частині вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача з відповідача суми пені у розмірі 13480,42 грн, суд дійшов до таких висновків.

За змістом частини другої статті 217 ГК України одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які в силу частини першої статті 230 цього Кодексу визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною четвертою статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить у собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (п. 6.31).

Так, пунктом 13 Договору встановлено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у встановленому законодавством України порядку.

Отже, сторонами у Договорі не визначено розміру та бази нарахування пені, а законодавчими актами не встановлено її обов`язкової сплати у спірних правовідносинах.

За наведеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 13480,42 грн.

Щодо усного клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, суд дійшов до таких висновків.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, 11.03.2020 у зв`язку з розповсюдженням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Вказаною постановою на всій території України запроваджено карантин в період з 12.03.2020 по 03.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239 строк карантину продовжено до 24.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 291 строк карантину продовжено до 11.05.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 строк карантину продовжено до 22.05.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 строк карантину продовжено з 22.05.2020 до 22.06.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500 строк карантину продовжено до 31.07.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 строк карантину продовжено до 19.12.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції станом на дату розгляду справи, з урахуванням змін та доповнень) на території України установлено карантин до 30.04.2023.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний закон набрав чинності 02.04.2020.

Таким чином, вищевказаним законом строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України продовжено на строк дії карантину.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Станом на даний час в Україні діє воєнний стан.

Таким чином, строк позовної давності продовжується на строк дії воєнного стану у відповідності до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного, за висновком суду позивач не пропустив позовну давність щодо стягнення сум основного боргу, інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідно до частини третьої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідач позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Нікітченко Наталії Федорівни ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56; ) (розрахунковий рахунок для сплати: отримувач ГУК в Од.обл./м. Б Дністр./ 24060300, код 37607526, Банк Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, код платежу 24060300, р/р UA0015740) суму основного боргу у розмірі 337490,14 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 57269,78 грн та суму 3 % річних у розмірі 15746,33 грн.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Нікітченко Наталії Федорівни ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56; ) (отримувач ГУК в Одеській області, м. Білгород-Дністровський/24060300 , р/р НОМЕР_2 , МФО 899998) суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 4926,07 грн.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-Західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 05.05.2025.

Суддя Нікітенко С.В.