ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/866/24

Суддя Господарського суду Закарпатської області Мірошниченко Д.Є., за участю секретаря судового засідання Меліки І.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м.Ужгород

до відповідача Приватного підприємства "Никіта", м. Ужгород

про стягнення 3 052 972,07 грн

За участю представників:

позивача Баняс Василь Юрійович, представник в порядку самопредставництва

відповідача не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Приватного підприємства "Никіта" про стягнення заборгованості за договором оренди землі від 02.08.2010 в сумі 3 052 972,07 грн, з яких: 1 249 226,98 грн основного боргу, 1 696 961,88 грн штрафу та 106 783,21 грн пені за несвоєчасну сплату орендної плати у період з грудня 2023 року по серпень 2024 року в порушення умов договору.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/866/24 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д. Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2024.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 20.11.2024 о 10:00 год. та встановлено учасникам справи строк на подання до суду заяв по суті спору.

Ухвалами Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2024, від 04.12.2024 та від 15.01.2025 підготовчі засідання відкладались з підстав наведених у них.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.02.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу № 907/866/24 до судового розгляду по суті на 12 березня 2025 о 14:00 год.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.03.2025 відкладено розгляд справи по суті на 09.04.2025 о 12:00 год. у зв`язку з неявкою учасників справи.

До початку судового засідання 09.04.2025 до суду надійшла заява позивача за вх.№02.3.1-02/3324/25 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1 249 226,98 грн боргу та 106 783,21 грн пені, мотивована обставинами сплати відповідачем 27.03.2025 заборгованості на суму 1 814 881,94 грн. Як зазначено позивачем, вказана оплата врахована в погашення заборгованості за спірний період з грудня 2023 року по серпень 2024 року, а також в рахунок заявлених у цій справі вимог щодо пені.

Крім того, позивачем заявлено про повернення судового збору за подання позову в частині стягнення заборгованості з орендної платі в розмірі 1 249 226,98 грн та пені в сумі 106 783,21 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 09.04.2025 позовні вимоги підтримав з урахуванням поданої суду заяви про закриття провадження у відповідній частині вимог.

Відповідач у судове зсідання 09.04.2025 явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, встановивши, що неяка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором оренди землі від 02.08.2010 в частині своєчасної оплати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :30:001:0101 в період з грудня 2023 року по серпень 2024 року, у зв`язку з чим у відповідача станом на 11.10.2024 утворилась заборгованість в розмірі 1 249 226,98 грн, на яку відповідно до умов договору позивачем нараховано 1 696 961,88 грн штрафу та 106 783,21 грн пені, з вимогами про стягнення яких Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до господарського суду.

Однак, в подальшому позивач звернувся до суду з заявою про закриття провадження у даній справі в частині вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу та пені, у зв`язку із їх добровільною оплатою.

Заперечення відповідача.

Відповідач, згідно з поданим суду відзивом на позов, заперечує проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради не є належним позивачем та не надав довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження як представника територіальної громади міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради.

Зазначає, що позивачем до позовної заяви додано копію розрахунку заборгованості з орендної плати за договором, яка складена самим позивачем, а не стороною договору, а також не надано жодних платіжних документів, виписок по рахунках, які б давали можливість встановити існуючу заборгованість за договором, який діє з вересня 2010 року, а наданий розрахунок тільки за період з грудня 2023 року по серпень 2024 року.

Звертає увагу, що з огляду на те, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, відтак орендна плата за договором є платою за землю та відноситься до місцевих податків відповідно до статей 10, 265, 269, 270, 286 та 287 Податкового кодексу України та за порушення строків сплати орендної плати застосовується відповідальність у вигляді штрафу передбаченого статтею 124 Податкового кодексу України, а також пеня у відповідності до глави 12 Податкового кодексу України. Водночас у спірному випадку, в разі задоволення позову в повному розмірі, на відповідача буде покладено несправедливо непомірний тягар, який є невідповідним обсягу порушеного зобов`язання та замість стимулювання до виконання основного грошового зобов`язання відповідачем/орендарем виступить джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків орендодавцем, оскільки відповідач також несе відповідальність встановлену статтею 124 Податкового кодексу України.

При цьому, у випадку задоволення позову, відповідач просить суд зменшити розмір штрафу та пені на 99 %, оскільки такі суми перевищують основну заборгованість відповідача більш ніж удвічі та на його думку не є адекватною мірою відповідальності в даному випадку.

Відповідь на відзив.

Позивач у поданій суду відповіді на відзив спростовує аргументи відповідача, що викладені у відзиві на позов та зазначає, що відповідно до пункту 2.1.8 Положення про департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04.05.2023 № 1265, Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради здійснює від імені Ужгородської міської ради повноваження орендодавця земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Ужгорода.

Також, посилаючись на положення статей 1, 29, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та пункти 3.2.20, 3.2.29 Положення зазначає, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради як орендодавець земельних ділянок комунальної власності, в тому числі земельної ділянки площею 5,43 га за адресою: м.Ужгород, вул. Університетська з кадастровим номером :30:001:0101 є належним позивачем щодо стягнення заборгованості та нарахованих штрафних санкцій за договором оренди землі від 02.08.2010.

Звертає увагу і на ту обставину, що відповідачем не надано суду доказів (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо), які б спростували заявлену позивачем до стягнення суму заборгованості.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій на 99 %, позивач вказує, що твердження відповідача про те, що задоволення позову в повному розмірі безумовно покладе на відповідача несправедливо непомірний тягар, оскільки відповідач також несе встановлену статтею 124 Податкового кодексу України відповідальність, який (тягар) є невідповідним обсягу порушеного зобов`язання та замість стимулювання до виконання основного грошового зобов`язання відповідачем/орендарем виступить джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків орендодавцем, є необґрунтованими, оскільки матеріали справи в свою чергу не містять доказів, які б підтверджували факт нарахування контролюючими органами та сплати відповідачем штрафних санкцій, передбачених статтею 124 Податкового кодексу України.

На думку позивача стягнення пені в розмірі 106 783,21 грн та штрафу в розмірі 1 696 961,88 грн є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором оренди землі від 02.08.2010.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

02.08.2010 між Ужгородською міською радою від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, далі також орендодавець) та Приватним підприємством "Никіта" (далі також орендарем) укладено договір оренди землі, на підставі рішення Ужгородської міської ради від 15.05.2009 за № 1115 строком на 10 років.

Відповідно до пунктів 1, 2 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та будівництва готельно-торговельно-житлового комплексу, яка знаходиться в місті Ужгороді, р-н вул. Університетської, площею 54 300 кв.м.

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки № 1318 від 02.08.2010 на виконання умов договору земельна ділянка площею 54 300 кв.м, яка знаходиться в місті Ужгороді, р-н вул. Університетської, передана в оренду відповідачу.

Додатковими угодами від 19.03.2015 та від 24.03.2016 сторонами внесено зміни в пункти 5, 9, 10 договору в частині встановлення розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати.

В подальшому, 22.04.2021 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, орендодавцем) та Приватним підприємством "Никіта" (орендарем) укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 02.08.2010, відповідно до якої договір викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 1 договору оренди землі в новій редакції (далі договір) орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку в м. Ужгороді, вул. Університетська, б/н, кадастровий номер 210100000:30:001:0101.

Відповідно до пунктів 2, 3 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 5,43 га. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: незавершене будівництво, торгово-розважального багатоквартирного житлового комплексу з вбудованими нежитловими приміщеннями.

Відповідно до пункту 5 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 2021 рік становить 42 545 679,00 грн згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої відділом в Ужгородському районі Головного Управління Держгеокадастру в Закарпатській області № 178/0/192-21 від 16.01.2021.

Згідно з пунктом 10 договору орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі у грошовій формі та складає 1 276 370,37 грн на рік.

Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 106 364,20 грн (пункт 11 договору).

Відповідно до пункту 12 договору обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Пунктом 13 договору оренди визначено, що розмір орендної плати переглядається щороку у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором;

- зміни нормативної грошової оцінки землі, розмірів земельного податку, зміні ставок орендної плати, підвищення цін та тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами;

- зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України;

- інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 14 договору передбачена відповідальність за невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором:

- у 10-ти денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором;

- справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, крім випадків визначених абзацом 1 пункту 27 даного договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку (пункт 33 договору).

Так, пунктом 27 договору унормовано права орендодавця, зокрема, в односторонньому порядку вносити зміни до даного договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, коефіцієнтів інфляції (визначених у відповідності до вимог чинного законодавства) ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства шляхом надсилання відповідних повідомлень.

У пункті 30 договору визначені обов`язки орендаря, зокрема, самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством.

В пункті 8 договору сторонами визначено, що строк його дії становить 5 років. Крім того у пункті 40 договору сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Право оренди землі виникає у порядку визначеному чинним законодавством.

Право комунальної власності Ужгородської міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 210100000:30:001:0101 підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 361244066 від 09.01.2024; дата державної реєстрації права власності 01.04.2015 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.04.2015 № 20444933); право оренди Приватного підприємства "Никіта" зареєстроване 12.07.2022 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.07.2022 № 64180109).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №361244066 від 09.01.2024 також вбачається, що на земельній ділянці з кадастровим номером 210100000:30:001:0101 розміщені будівлі та споруди (незавершене будівництво торгово-розважального багатоквартирного житлового комплексу), право спільної часткової власності на які зареєстроване за відповідачем (10/100) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сі Енд Пі Білдінг Корпорейшн" (90/100).

Судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа № 907/463/22 за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до Приватного підприємства "Никіта" про стягнення з відповідача 1 233 821,72 грн заборгованості зі сплати орендної плати за договором за період з серпня 2021 року по червень 2022 року включно.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 22.03.2023 в зазначеній вище справі № 907/463/22 закрито провадження у зв`язку зі сплатою орендарем у лютому 2023 року заборгованості з орендної плати за договором з серпня 2021 року по червень 2022 року.

Також, судом встановлено, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 03.10.2023 у справі № 907/582/23, яке набрало законної сили у встановленому порядку задоволено позовні вимоги Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до Приватного підприємства "Никіта" та стягнуто з останнього 1 374 757,27 грн заборгованості зі сплати орендної плати за договором за період з липня 2022 року по травень 2023 року.

Окрім цього, судом встановлено, рішенням Господарського суду Закарпатської області від 05.07.2024 у справі № 907/41/24, яке набрало законної сили у встановленому порядку, стягнуто з Приватного підприємства "Никіта" на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради 466 482,85 грн заборгованості, 65 584,23 грн пені, 67 275,66 грн штрафу за договором за період червень-листопад 2023 року.

За доводами позивача, відповідач не виконував належним чином зобов`язання щодо сплати орендної плати за договором і у заявлений до стягнення період з грудня 2023 по серпень 2024 року.

Згідно з даними Державної служби статистики України індекс споживчих цін за 2022 рік склав 1,15. Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку орендованої земельної ділянки станом 28.02.2023 така становить 53 820 531,00 грн. Таким чином, керуючись пунктом 27 договору позивач в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю, шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2022 рік та визначив розмір місячної орендної плати з січня 2023 року 134 551,32 грн/міс., про що було повідомлено відповідача листом № 30.01-12/604 від 03.03.2023.

Згідно з даними Державної служби статистики України, індекс споживчих цін за 2023 рік склав 1,051. Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку орендованої земельної ділянки станом 22.01.2024 така становить 56 565 396,00 грн. Таким чином, департамент, керуючись пунктом 27, договору в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю, шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2023 рік та визначив розмір місячної орендної плати з січня 2024 року 141 413,49 грн/міс., про що було повідомлено відповідача листом № 24.01-12/171 від 23.01.2024.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості Приватного підприємства "Никіта" з орендної плати за договором, така станом на 02.10.2024 складала 1 249 226,98 грн, на яку у відповідності до пункту 14 договору відповідачу нараховано 106 783,21 грн пені та 1 696 961,88 грн штрафу, з вимогами про стягнення яких було поданий даний позов до суду.

Водночас, на підставі поданих позивачем доказів, судом встановлено, що після звернення позивача з даним позовом до суду та відкриття провадження у цій справі, відповідачем 27.03.2025 було здійснено оплату заборгованості на суму 1 814 881,94 грн, яка врахована в погашення заборгованості за спірний період з грудня 2023 року по серпень 2024 року, а також в рахунок вимог про стягнення пені за заявлений період.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За змістом статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом (стаття 4 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (стаття 15 Закону України "Про оренду землі").

Матеріалами справи встановлено, що 02.08.2010 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради в особі Ужгородської міської ради (перейменовано на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, далі також орендодавець) та Приватним підприємством "Никіта" (далі орендарем), на підставі рішення Ужгородської міської ради від 15.05.2009 за № 1115 укладено договір оренди землі строком на 10 років, а також додаткові угоди до нього від 19.03.2015, від 24.03.2016 та від 22.04.2021.

Відповідно до вказаного договору та додаткових угод до нього сторони погодили всі істотні умови щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 210100000:30:001:0101.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (стаття 289 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до пункту 288.4 статті 288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Індексація нормативної грошової оцінки земель передбачена пунктом 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, відповідно до якого для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель (пункт 289.2 статті 289 Податкового кодексу України). Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Отже, нормами Податкового кодексу України не передбачено проведення індексації орендної плати, натомість індексації підлягає нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Зміна нормативної грошової оцінки внаслідок індексації є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договорів оренди землі його учасниками. Зазначене не тягне автоматичної зміни умов договорів щодо розміру орендної плати.

Аналогічну правову позицію Верховним Судом викладено у постановах від 30.03.2018 у справі № 916/3236/16, від 01.10.2018 у справі № 916/3233/16, від 19.12.2019 у справі №922/1137/19, від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру, зокрема земельного податку, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (частина 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель").

Відповідно до наведених вище положень чинного законодавства нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна такої нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для зміни розміру орендної плати, який не може бути меншим, ніж встановлено положеннями статті 288 Податкового кодексу України.

Частинами 1 - 3 статті 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з пунктом 288.5 статті 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавством не встановлено конкретного розміру та умов орендної плати за користування земельною ділянкою, а такий розмір встановлюється сторонами під час укладення договору оренди земельної ділянки, з урахуванням нормативної грошової оцінки такої землі та керуючись порядком, передбаченим Податковим кодексом України.

Як встановлено матеріалами справи, нормативна грошова оцінка землі, яка перебувала в оренді у відповідача за спірний період, складала 53 820 531,00 грн (станом на 28.02.2023) та 56 565 396,00 грн (станом на 22.01.2024).

У відповідності до вказаної нормативної грошової оцінки земельної ділянки позивачем визначено розмір місячної орендної плати за договором, яка складала з січня 2023 року 134 551,32 грн/міс. та з січня 2024 року 141 413,49 грн/міс, враховуючи при цьому коефіцієнт індексації за відповідний рік.

Проте, в порушення умов договору, відповідачем не сплачувалась орендна плата у період з грудня 2023 року по серпень 2024 року, в підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості з орендної плати, яка відповідно складає 1 249 226,98 грн.

Суд зазначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України, частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Нормою частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статей 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи наведене вище, беручи до уваги всі докази, подані позивачем на підтвердження наявності заборгованості відповідача зі сплати орендної плати за договором, суд визнає їх належними та допустимими, а позовну вимогу в частині стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 1 249 226,98 грн обґрунтованою.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач не виконував обов`язку щодо здійснення оплати орендної плати у строк, передбачений договором, у зв`язку з чим позивачем нараховано останньому пеню в порядку пункту 14 договору в розмірі 106 783,21 грн.

Разом з тим, після звернення Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради з позовом до Господарського суду Закарпатської області, відповідачем 27.03.2025 була сплачена сума основного боргу та пені.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Виходячи зі змісту поданого позивачем клопотання про закриття провадження у справі, а також долучених до матеріалів справи документів, які свідчать про добровільне погашення відповідачем заявленої до стягнення суми заборгованості та пені після пред`явлення позову до суду, суд доходить висновку про часткову відсутність предмета спору в даній справі та закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 1 249 226,98 грн основного боргу та 106 783,21 грн пені на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу суд виходить такого.

У зв`язку з порушення відповідачем умов договору щодо оплати оренди за земельну ділянку в період з грудня 2023 року по серпень 2024 року, позивачем, у відповідності до умов пункту 14 договору, нараховано штраф у розмірі 1 696 961,88 грн.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

В силу положень статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За умовами пункту 14 договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, зокрема, у 10-ти денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором.

Проаналізувавши поданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 1 696 961,88 грн (100 % річної орендної плати), суд доходить висновку, що такий є арифметично вірним. Проте, суд звертає увагу, що вказаний штраф позивачем нараховано за прострочення виконання зобов`язання за договором оренди за серпень 2024 року (дата нарахування штрафу 01.10.2024).

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача нарахованого позивачем штрафу, суд враховує таке.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 - 552 Цивільного кодексу України.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Так, статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, неустойка це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Окрім цього у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї, при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 ГПК України).

Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19 зауважив, що суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних і за власною ініціативою, а не тільки за клопотанням заінтересованої особи.

Суд звертає увагу і на те, що наявність у орендодавця можливості стягувати із орендаря надмірні грошові суми у вигляді штрафу та пені змінює їхнє дійсне правове призначення. Штраф та пеня мають на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не можуть становити непомірний тягар для орендаря і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для орендодавця, а для боржника фактором втрати чи поглиблення його економічної (фінансової) неспроможності. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 по справі № 7-рп/2013.

Суд також виходить з завдань господарського правосуддя, якими є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача нарахованого позивачем штрафу суд бере до уваги ту обставину, що право нарахування такого штрафу в орендодавця виникло на підставі пункту 14 укладеного між сторонами договору, який за формою та змістом відповідно до статті 14 Закону України "Про оренду землі" відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03.03.2004 (в редакції на час укладення Договору зі змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 1724 від 13.12.2006, № 780 від 03.09.2008, №843 від 23.11.2016, № 890 від 22.11.2017), що відповідно до абзацу 4 пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України, абзацу 4 частини 4 статті 179 Господарського кодексу України виключає можливість відступу від умов такого Типового договору та, відповідно, обмежує право орендаря на реалізацію права на свободу договору в частині визначення його умов на власний розсуд, зокрема, й щодо встановлення обов`язку сплачувати штраф за порушення строку сплати орендної плати в явно неспівмірному розмірі з обсягом самої місячної орендної плати.

На підставі викладеного, враховуючи надмірно велику суму штрафу, яка суттєво перевищує суму основної заборгованості, беручи до уваги, що позивач не зазнав суттєвих збитків чи втрат від прострочення відповідачем такого зобов`язання, як своєчасна оплата оренди землі, суд вважає справедливим зменшення штрафу з власної ініціативи з урахуванням при цьому розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі до суми місячної оренди, яка складає 141 413,49 грн, що є адекватною мірою відповідальності за прострочення виконання відповідачем зобов`язань щодо погашення основної заборгованості.

Щодо доводів відповідача про те, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради не є належним позивачем у даній справі, суд зазначає наступне.

Нормою статті 172 Цивільного кодексу України встановлено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування: управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання, утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи рад органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Так, частиною 1 статті 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад зокрема належить управління в межах, визначених радою майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

В свою чергу, згідно з частиною 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Із системного аналізу норм статей 1, 29, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що органи місцевого самоврядування шляхом прийняття окремих рішень можуть делегувати виконавчим органам повноваження ради щодо управління майном комунальної власності, зокрема земельними ділянками, в межах визначених відповідними рішеннями ради про делегування таких повноважень.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (далі Положення), затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04.05.2023 № 1265, Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (на підставі рішення Ужгородської міської ради від 07.09.2021 № 425 "Про реорганізацію виконавчих органів міської ради" змінено назву Департаменту міського господарства на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) є виконавчим органом Ужгородської міської ради, який утворюється міською радою, підзвітний і підконтрольний міській раді, підпорядкований виконавчому комітету міської ради, міському голові та заступнику міського голови відповідно до розподілу повноважень, а з питань здійснення делегованих повноважень підконтрольний відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до пунктів 2.1.8, 3.2.20 Положення Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради здійснює від імені міської ради повноваження орендодавця земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м.Ужгорода, виступає орендодавцем за договорами оренди земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3.2.29 Положення Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради перевіряє виконання умов договорів купівлі-продажу, оренди майна та оренди земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста і контролює стан надходження коштів до міського бюджету від надання майна в оренду, приватизації, здійснює контроль за надходженням коштів від оренди земельних ділянок у порядку, визначеному чинним законодавством, проводить претензійну та позовну роботу.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради як орендодавець земельних ділянок комунальної власності, в тому числі земельної ділянки площею 5,43 га за адресою: м. Ужгород, вул. Університетська (кадастровий номер :30:001:0101), є належним позивачем за вимогами, які виникли на підставі укладеного з відповідачем договору оренди землі від 02.08.2010.

Крім того, судом не беруться до уваги посилання відповідача на положення податкового законодавства, оскільки положення глави 12 Податкового кодексу України (на зміст яких посилається відповідач у відзиві на позов як підставу щодо неможливості бути двічі притягнутим до відповідальності), не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суб`єктом нарахування пені за нормами глави 12 Податкового кодексу України є контролюючий орган податкового зобов`язання (до якого позивач не належить), а спірні правовідносини сторін виникли саме з виконання господарських зобов`язань, а не із застосування податкового законодавства.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до часткового задоволення судом.

Розподіл судових витрат.

Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" (із змінами до нього) сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У зв`язку з наведеним, враховуючи клопотання позивача про повернення судового збору за подання позову в частині стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 1 249 226,98 грн та пені в сумі 106 783,21 грн, сплаченого згідно із платіжною інструкцією №785 від 09.10.2024, судовий збір в сумі 20 340,15 грн підлягає поверненню платнику Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Витрати зі сплати судового збору в сумі 25 454,43 грн на підставі статті 129 ГПК України, враховуючи, що спір в справі виник внаслідок неправильних дій Приватного підприємства "Никіта", відповідно до приписів частини 9 статті 129 ГПК України в частині вимог, по яким судом прийнято рішення про зменшення розміру нарахованого штрафу покладаються судом на відповідача у справі.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 221, 236, 238, 240, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 907/866/24 в частині вимоги щодо стягнення з Приватного підприємства "Никіта" 1 249 226,98 грн основного боргу та 106 783,21 грн пені закрити.

2. Позов в частині стягнення з Приватного підприємства "Никіта" 1 696 961,88 штрафу задовольнити частково.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Никіта" (88000, Закарпатська обл., м.Ужгород, вул. Минайська, буд. 67, кв. 191, ) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Поштова, буд. 3, ) 141 413,49 грн (сто сорок одну тисячу чотириста тринадцять гривень 49 коп.) штрафу, а також 25 454,43 грн (двадцять п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири гривні 43 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору.

4. В решті позову відмовити.

5. Повернути Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Поштова, буд. 3, ) з Державного бюджету України суму 20 340,15 грн (двадцять тисяч триста сорок гривень 15 коп.) судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією № 785 від 09.10.2024.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 12.05.2025.

Суддя Д. Є. Мірошниченко