ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року Справа № 918/1051/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Крейбух О.Г. , суддя Саврій В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 21.01.25р. суддею Торчинюком В.Г. у м.Рівному у справі №918/1051/24

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС"

до відповідача: Фізична особа-підприємець Омельчук Любов Дмитрівна

про стягнення 34 900,00 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" звернулося у Господарський суд Рівненської області із позовною заявою до відповідача Фізичної особи-підприємця Омельчук Любові Дмитрівни про стягнення 34 900 грн 00 коп.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.01.2025 у справі №918/1051/24 у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із винесеним рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 21.01.2025 у справі №918/1051/24, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити: стягнути з ФОП Омельчук Любов Дмитрівни на користь Приватного акціонерного товариства Страхова група ТАС 34 900,00 гривень матеріальної шкоди в порядку суброгації.

Позивач вважає, що оскаржене рішення постановлене без належного з`ясування і встановлення фактичних обставин, що мають значення в справі.

З посиланням на ст.ст. 1172, 1187 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц, постанову Верховного суду від 09.01.2019 у справі №654/4218/15-ц, вказує, що позивачем до матеріалів позовної заяви долучено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №328021, згідно з якого встановлено, що ОСОБА_1 працює водієм ФОП Омельчук Л.Д. Долучено фотокопію трудової книжки ОСОБА_1 , згідно з якої на момент ДТП останній працював у ФОП Омельчук Любові Дмитрівни. Вказане свідчить, що позивач в досудовому порядку встановив належного відповідача в справі. Водій ОСОБА_1 повідомив, що на момент ДТП працював водієм у ФОП Омельчук Любові Дмитрівни. Основний вид діяльності ФОП Омельчук Любові Дмитрівни 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. Транспортним засобом, яким керував водій ОСОБА_1 є ЗИЛ ММЗ 4502, який за своїми характеристиками вантажним автомобілем.

Суд не врахував факти, наведені позивачем, про те, що ОСОБА_1 здійснював трудові обов`язки на підставі трудових відносин з відповідачем (ФОП Омельчук Л.Д.). Крім того, не були належно досліджені документи, що підтверджують зв`язок між відповідальністю ОСОБА_1 за скоєння ДТП і відповідальністю відповідача, як роботодавця.

Суд першої інстанції поклав весь тягар доказування на позивача, не врахувавши, що позивач не має доступу до внутрішньої документації відповідача та надав докази, що підтверджують трудові відносини ОСОБА_1 та ФОП Омельчук Л.Д.

Таким чином, суд порушив принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження наявних у справі доказів, не розглянув у повному обсязі всі обставини справи, що призвело до викривлення доказів та нез`ясування обставин, які мають значення для справи. Це позбавило позивача права на справедливий та неупереджений розгляд справи, і стало підставою для передчасної відмови у позові.

Суд допустив порушення норм матеріального права - не застосував ті норми закону, які підлягали застосуванню, а саме не застосував ст. 108 Закону України «Про страхування» та ст.1194 ЦК України, а також суд неповно з`ясував всі обставини справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення господарського суду Рівненської області від 21.01.25 у справі № 918/1051/24 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

03 квітня 2021 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-203434865 (поліс). Забезпеченим транспортним засобом за полісом є ЗИЛ ММЗ 4502, номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 1991 (забезпечений ТЗ).

13 вересня 2021 року, о 07 год. 00 хв., за адресою м. Київ, вул. Харченка, 31 (Бортничі), ОСОБА_1 керував транспортним засобом ЗИЛ ММЗ 4502, д.н. НОМЕР_1 , з порушенням вимог технічного стану, внаслідок чого під час руху відпало переднє праве колесо та самовільно продовжуючи рух здійснив зіткнення із припаркованим авто марки Volkswagen, д.н. НОМЕР_2 , внаслідок чого цей автомобіль отримав механічні пошкодження, чим порушив розділ 31 Правил дорожнього руху України, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 21.10.2021 (справа №753/20068/21), ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні зазначеного ДТП.

Протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ №328021 встановлено, що ОСОБА_1 працює водієм у ФОП Омельчук Л.Д.

Таким чином, позивач посилаючись на ст. 1172 ЦК України просить суд, позов задовольнити та стягнути з відповідача 34 900,00 грн страхового відшкодування в порядку регресу.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Так, предметом розгляду позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" є стягнення з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 34 900,00 грн в порядку регресу.

Відповідно до положень статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно з ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 1 Закону, страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно з ст. 5 Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 993 ЦК України, яка кореспондується з ст.27 Закону України "Про страхування", передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи матеріали справи, колегія суддів зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, відповідно до постанови Дарницького районного суду міста Києва від 21.10.2021р. по справі №753/20068/21, виконував трудові відносини із відповідачем, та під час скоєння ДТП 13 вересня 2021 року виконував саме свої службові обов`язки як працівник (водій) ФОП Омельчук Л.Д.

При цьому, дійсно протоколом про адміністративне правопорушення серії ААБ №328021 встановлено, що ОСОБА_1 працює водієм ФОП Омельчук Л.Д..

Відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України, де визначено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Водночас, слід звернути увагу, що постанова Дарницького районного суду міста Києва від 21.10.2021 по справі №753/20068/21 засвідчує факт ДТП та при адміністративному розгляді такої справи не було предметом дослідження перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із відповідачем.

Так, ухвалами суду від 21.11.2024 та від 10.12.2024 у даній справі позивачу запропоновано подати суду належне та допустиме обґрунтування щодо визначення відповідачем ФОП Омельчук Л.Д., документальне обґрунтування щодо виконання громадянином ОСОБА_1 13.09.2021 о 07:00 год. трудових обов`язків перед ФОП Омельчук Любові Дмитрівни (трудовий розпорядок, подорожній лист, накладні, тощо). Однак, позивачем вказаних доказів до суду першої інстанції не подано, як і не подано до суду апеляційної інстанції. При цьому в своїй апеляційній скарзі скаржник зауважує, що суд першої інстанції поклав тягар доказування саме на позивача не врахувавши, що позивач не має доступу до внутрішньої документації відповідача та надав докази, що підтверджують трудові відносини ОСОБА_1 та ФОП Омельчук Л.Д.

З приводу вказаного суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Отже, за загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на відповідні обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. Таким чином саме позивач мав довести суду обставини якими він обґрунтовує свій позов або заявити відповідне клопотання щодо витребування відомостей, які у нього відсутні у відповідача.

Однак, в матеріалах справи відсутні клопотання позивача щодо витребування таких відомостей у відповідача.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не доведено суду, що під час скоєння ДТП ОСОБА_1 виконував свої службові обов`язки як працівник (водій) відповідача.

Також, у матеріалах справи відсутні докази та позивачем не доведено суду, що у відповідача є відповідне право володіння та користування транспортним засобом ЗИЛ ММЗ 4502, державний номерний знай НОМЕР_1 .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що вказаний транспортний засіб належить громадянці ОСОБА_3 (поліс № ЕР-203434865 а.с. 5, протокол про адмін. правопорушення серія ААБ № 328021 а.с.6).

Отже, для застосування до спірних відносин положень статей 1187 та 1172 ЦК України необхідна така складова, як доказ, що особа, яка керує транспортним засобом, виконує свої трудові (службові) обов`язки на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки, або водій.

З цього приводу, слід врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведеній у постанові від 05.12.2018 по справі №426/16825/16-ц.

За цих обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не доведено підстав покладення обов`язку сплати спірних коштів на відповідача як роботодавця, який при цьому не є власником відповідного транспортного засобу.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачем не доведено обставин, з якими закон пов`язує можливість стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 34 900,00 грн, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, а тому колегія суддів погоджується із місцевим господарським судом, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 21.01.25 у справі № 918/1051/24 прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" на рішення господарського суду Рівненської області від 21.01.25р. у справі № 918/1051/24 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 21.01.25р. у справі № 918/1051/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.

4. Справу №918/1051/24 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Саврій В.А.