ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/11833/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д.А.

та представників

Позивача: Музика М.П.

Відповідача: Салівон В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024

(головуючий суддя - Євсіков О.О., судді - Корсак В.А., Алданова С.О.)

у справі №910/11833/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СіПіДжі Енерджі"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про зобов`язання припинити дії та стягнення 1 709 109,43 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "СіПіДжі Енерджі" (далі - ТОВ «СіПіДжі Енерджі», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ НАК "Укренерго", відповідач), з урахуванням уточнених позовних вимог, про припинення дій, спрямованих на нарахування послуг передачі електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії №2100-02024 від 15.07.2021 при здійсненні експорту електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, та стягнення 1 709 109,43 грн безпідставно отриманих коштів.

2. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає про незгоду з нарахуванням йому плати за послуги з передачі обсягів експортованої електричної енергії в рамках договору, з урахуванням п. 3.1 додаткової угоди до договору, оскільки передбачена ним ставка плати за послуги з передачі електричної енергії до / з країн периметру в розрахунковому періоді є заходом, еквівалентним миту, й обмеженням експорту електричної енергії у розумінні ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства. Позивач зазначає, що він є трейдером та не здійснює передачі електричної енергії безпосередньо споживачам. На думку позивача, є протиправними та мають бути припинені дії відповідача, спрямовані на нарахування послуг передачі електричної енергії за договором та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються ці послуги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2024 закрито провадження в частині позовних вимог про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг передачі електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії №2100-02024 від 15.07.2021 при здійсненні експорту електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

4. Суд зазначив, що на момент спірних правовідносин (квітень-травень 2023 року) як чинне законодавство, так і договір в новій редакції визначали право нарахування плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країни периметру. Тобто, у квітні та травні 2023 року існував обов`язок експортерів оплачувати послуги з передачі електричної енергії, що нараховані на обсяги експортованої електричної енергії. Водночас, судом першої інстанції встановлено, що у повідомленні від 27.10.2023, зокрема, відповідач проінформував позивача про припинення договору про надання послуг з передачі електроненргії № 2100 -02024 від 15.07.2024 з 31.12.2023. Позивачем не підтримано позовних вимог про зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування послуг передачі електричної енергії за договором, а зважаючи на припинення правовідносин за договором, суд закрив провадження в частині вимог про зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування вартості послуг за договором, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2024 скасовано в частині відмови у позові про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 1 709 109,43 грн. Прийнято в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 1 709 109,43 грн безпідставно отриманих коштів. Здійснено розподіл судових витрат.

6. Постанову мотивовано тим, що встановлена плата за передачу обсягів експортованої електричної енергії є за своєю природою, з урахуванням її структури, такою, що має розцінюватися як захід, що є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства та не є виправданим відповідно до п. 2 цієї статті. Тому нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України перед сторонами Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, Європейським Союзом і Європейським співтовариством з атомної енергії. Отже, нарахування відповідачем оплати за спірну послугу було неправомірним і таким, що було заборонене нормами вищевказаного міжнародного законодавства, а тому сплачені позивачем за спірну послугу кошти фактично набуті відповідачем безпідставно та підлягають стягненню з відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

7. Не погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та прийняти нове рішення про відмову у позові.

8. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на п. 1 частини 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суд апеляційної інстанції частково задовольняючи позов, не врахував правових висновків, викладених постановах Верховного Суду, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 08.09.2021 у справі № 640/3041/20, щодо способів захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання. Крім того, апеляційним судом не враховано правових висновків в Верховного Суду, викладених у постановах від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21 та від 30.06.2022 у справі № 910/19423/20, щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України.

9. Крім того у касаційній скарзі скаржник, посилаючись на положення п. 2 частини 2 ст. 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20. Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно врахував правові висновки, викладені у зазначеній постанові, оскільки, правовідносини у справі № 910/9627/20 та у справі, що розглядається Судом є неподібними.

10. Також скаржник зазначає, що у розумінні пункт 3 частини 2 ст. 287 ГПК України, постанова Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20 не є такою, що містить висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки прийнята за неподібних правовідносин.

11. Водночас скаржник зазначає, що постанова апеляційного суду не містить належного обґрунтування, ґрунтується на надуманих і необ`єктивних висновках.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

12. Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на безпідставність доводів та вимог касаційної скарги, та водночас, вказуючи на законність і обґрунтованість постанови апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

13. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 15.07.2021 ТОВ "СіПіДжі Енерджі", як користувач та ПрАТ "НЕК "Укренерго" як оператор системи передачі (ОСП) уклали договір про надання послуг з передачі електричної енергії №2100-02024 (далі - договір), за умовами до п. 1.1 якого ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

14. Згідно з п. 3.1 договору ціна договору визначається згідно з чинним на момент надання послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії. Тариф на послуги з передачі електричної енергії встановлюється Регулятором та оприлюднюється оператором системи передачі на власному офіційному вебсайті в мережі Інтернет.

15. 31.01.2023 з метою приведення договору у відповідність до Кодексу систем передачі, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 14.03.2018 № 309 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановами НКРЕКП від 30.09.2022 № 1234 та від 11.10.2022 №1305), сторони уклали додаткову угоду до договору (далі - додаткова угода), у якій дійшли згоди викласти договір у новій редакції.

16. Відповідно до п. 3.1 договору в редакції додаткової угоди від 31.01.2023 планова та/або фактична вартість послуги визначається на підставі чинного на момент надання послуги тарифу на послуги з передачі електричної енергії або ставки плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру та планового та/або фактичного обсягу послуги в розрахунковому періоді. На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України. Тариф на послугу з передачі електричної енергії затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Регулятором) та оприлюднюється на офіційному вебсайті.

Ставка плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру оприлюднюється ОСП на офіційному вебсайті в євро/МВт*год. Крім цього ОСП щомісяця оприлюднює на офіційному вебсайті ставку плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру у грн./МВт*год не пізніше 3 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом. Конвертація величини ставки здійснюється щомісяця за середньомісячним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, за розрахунковий період надання послуги.

До моменту підтвердження ENTSO-E (Європейською мережею операторів системи передачі електроенергії) нового рівня ставки плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру на відповідний період ОСП має право застосовувати рівень ставки, що була розрахована та застосовувалася у попередньому періоді. Сторони здійснять фінансове врегулювання розрахунків не пізніше, ніж через один місяць після підтвердження ENTSO-E нової ставки плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру. ОСП зобов`язаний повідомити користувача у спосіб, визначений цим договором, про новий рівень ставки та спосіб донарахування різниці протягом 14 календарних днів після її підтвердження ENTSO-E. Користувач зобов`язаний протягом 3 робочих днів у спосіб, визначений цим Договором, підтвердити ОСП отримання цієї інформації.

17. Згідно з п. 3.2 договору (в редакції додаткової угоди від 31.01.2023) при розрахунку вартості наданої послуги застосовується: для користувачів, що здійснюють експорт / імпорт електричної енергії до/з країн периметру у період після приєднання ОСП до ІТС механізму - ставка плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру.

18. Відповідно до підп. 2 п. 4.1 договору (в редакції додаткової угоди від 31.01.2023) сторони погодили, що фактичний обсяг послуги в розрахунковому місяці визначається відповідно до розділу ХІ Кодексу систем передачі. У період після приєднання ОСП до ІТС механізму фактичний обсяг послуги формується з урахуванням обсягів експорту та/або імпорту електричної енергії до/з країн периметру.

19. 30.04.2023 сторони підписали акт приймання-передачі послуги, згідно з яким ОСП передав, а користувач отримав послугу з передачі електричної енергії за період з 01.04.2023 по 30.04.2023 в обсязі 1 512,764 Мвт/год загальною вартістю 781 040,05 грн з ПДВ.

20. Згідно з актом приймання-передачі послуги від 31.05.2023 ОСП передав, а користувач отримав послугу з передачі електричної енергії за період з 01.05.2023 по 31.05.2023 в обсязі 1797,539 Мвт/год загальною вартістю 928069,38 грн з ПДВ.

21. Платіжними інструкціями №20 від 12.05.2023 та №19 від 09.06.2023 позивач здійснив оплату відповідачу за послуги з передачі електричної енергії за квітень та травень 2023 року, на підставі зазначених вище актів приймання-передачі послуг на суму 1 709 109,43 грн.

Позиція Верховного Суду

22. Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, та заперечення, викладені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

23 Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

24. Апеляційним судом перегляд судового рішення здійснювався тільки в частині відмови у позові, в частині закриття провадження у справі апеляційний перегляд не здійснювався, отже, з урахуванням положень ст.ст. 287, 300 ГПК України, касаційним судом переглядається постанова апеляційного суду в частині задоволення позову.

25. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

26. Порядок укладення, виконання та припинення дії міжнародних договорів України з метою належного забезпечення національних інтересів, здійснення цілей, завдань і принципів зовнішньої політики України, закріплених у Конституції України та законодавстві України, встановлює Закон "Про міжнародні договори України", ст.19 якого передбачає, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

27. Відповідно до статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

28. 24.09.2010 Україна приєдналася до Договору про ЕС (приєднання набрало чинності 01.02.2011).

29. Згідно зі ст.3 Договору про ЕС для цілей ст.2 Договору діяльність ЕС охоплює, зокрема:

a) запровадження Договірними Сторонами нормативно-правової бази Європейського Співтовариства з енергетики, навколишнього середовища, конкурентної політики та відновлюваних джерел енергії, як описано у розд.II Договору про ЕС, що враховує як інституційну структуру ЕС, так і конкретну ситуацію в кожній з Договірних Сторін, як описано в розд.II Договору про ЕС;

b) установлення певної регуляторної системи, що дозволяє ефективне функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, на територіях Договірних Сторін і частині території Європейського Співтовариства та охоплює створення єдиного механізму транскордонної передачі та (або) транспортування енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, й здійснення нагляду за одностороннім дотриманням заходів з безпеки (далі - механізм функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі), як описано в розд.III Договору про ЕС;

c) створення Сторонами ринку енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, без внутрішніх кордонів, у тому числі координацію взаємодопомоги у разі серйозних порушень у функціонуванні енергетичних мереж або зовнішніх пошкоджень, яка може охоплювати досягнення спільної енергетичної зовнішньоторговельної політики (далі - створення єдиного енергетичного ринку), як описано в розд.IV Договору про ЕС.

30. Згідно зі ст.5 Договору про ЕС, ЕС дотримуватиметься нормативно-правової бази Європейського Співтовариства, описаної в розд.II, що враховує як інституційну структуру цього Договору, так і конкретні умови кожної з Договірних Сторін з урахуванням необхідності забезпечення високого рівня захисту інвестицій та їхнього найоптимальнішого залучення.

31. При цьому, відповідно до ст. 11 Договору про ЕС, яка міститься у розд.ІІ, "нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики" для цілей цього Договору означають: i) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/EC від 26.06.2003 стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії, ii) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/EC від 26.06.2003 стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу та iii) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/EC від 26.06.2003 стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

32. Статтею 2 Закону України ?Про ринок електричної енергії? визначено правові основи функціонування ринку електричної енергії. Зокрема, у абзаці першому ч. 1 вказаної статті визначено, що правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституції України, цей Закон, закони України ?Про альтернативні джерела енергії?, ?Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу?, ?Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг?, ?Про природні монополії?, ?Про захист економічної еонкуренції?, ?Про охорону навколишнього природного середовища?, ?Про енергетичну ефективність?, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

33. Абзацом другим ч. 1 ст. 2 Закону України ?Про ринок електричної енергії " передбачено, що на виконання зобов`язань України за Договором про заснування Енергетичного Співтовариства та Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

34. Кодекс систем передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства (абз. 2 ч. 2 Закону України ?Про ринок електричної енергії?).

35. Згідно з ч. 11 ст. 2 ?Про ринок електричної енергії? суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті.

36. Учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, договори про надання послуг з передачі (п. 8 ст. 4 Закону України ?Про ринок електричної енергії?).

37. За визначенням п. 26 ч. 1 ст. 1 названого Закону електрична енергія - це енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу.

38. Передача електричної енергії - це транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями (п. 60 ч. 1 ст. 1 Закону України ?Про ринок електричної енергії?).

39. Міждержавна лінія електропередачі - це лінія електропередачі, що перетинає кордон між Україною та іншою державою і з`єднує об`єднану енергетичну систему України з системою передачі суміжної держави (п. 43 ч. 1 ст. 1 Закону України ?"Про ринок електричної енергії?).

40. Відповідно до п. 30 та 92 ч. 1 ст. 1 Закону України ?Про ринок електричної енергії? електропостачальником є суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу, а трейдером є суб`єкт господарювання, що здійснює купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу, крім продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

41. Отже, у розумінні положень п. 43, 60 ч. 1 ст. 1 Закону України ?Про ринок електричної енергії? передача електричної енергії у разі імпорту або експорту відбувається у віртуальній точці на державному кордоні.

42. Відповідно до п. 1.3.5 Правил ринку, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №307 (далі - Правила ринку) (в редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди від 31.01.2023), кандидат в учасники ринку повинен мати діючі договори про надання послуг з передачі електричної енергії, про надання послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, що укладаються згідно із Кодексом системи передачі, та діючий договір про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії (для споживачів, приєднаних до мереж ОСП), що укладається в порядку, встановленому Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №312 (далі - Правила роздрібного ринку).

43. Взаємовідносини оператора системи передачі (далі - ОСП) та користувачів системи передачі (далі - користувач) щодо планування, розвитку та експлуатації (у т.ч. оперативно-технологічного управління) системи передачі у складі об`єднаної енергетичної системи (ОЕС) України, а також приєднання та доступу до системи передачі регулює Кодекс систем передачі.

44. У цьому Кодексі терміни вживаються у таких значеннях:

багатостороння угода про компенсацію між операторами систем передачі (далі - договір ІТС) - багатостороння угода, яка визначає правила функціонування механізму компенсації між операторами систем передачі;

країна ІТС механізму - держава, оператор системи передачі якої приєднався до Договору ІТС;

країна периметру - суміжна держава, до/з системи передачі якої здійснюється перетікання електричної енергії з/до системи передачі України, та оператор системи передачі (або суб`єкт господарювання, що виконує функції оператора системи передачі) якої не приєднався до Договору ІТС.

45. Згідно з п. 5.1 глави 5 розділу XI Кодексу систем передачі (в редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди від 31.01.2023) договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні та фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії електричними мережами системи передачі.

Договір встановлює обов`язки та права сторін у процесі передачі електричної енергії електричними мережами ОСП від виробників та УЗЕ до систем розподілу, УЗЕ та споживачів, а також при здійсненні експорту/імпорту електричної енергії.

46. Відповідно до п. 5.7 розділу ХІ Кодексу систем передачі (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обсяг послуг з передачі електричної енергії визначається: у період до приєднання ОСП до ІТС механізму: для трейдерів - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії; у період після приєднання ОСП до ІТС механізму: для трейдерів - на підставі даних щодо обсягів експорту/імпорту електричної енергії до/з країн периметру.

47. Суд встановив, що станом на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами (квітень-травень 2023 року) типовий договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначав умови щодо включення до обсягів послуг з передачі електричної енергії обсягів експортованої електричної енергії, тобто обсягів, які не пов`язані з обсягами споживання електричної енергії споживачами позивача.

48. Договір у редакції додаткової угоди від 31.01.2023, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відповідав типовому договору та передбачав, що планова та/або фактична вартість послуги визначається на підставі діючого на момент надання послуги тарифу на послуги з передачі електричної енергії або ставки плати за послуги з передачі електричної енергії до/з країн периметру та планового та/або фактичного обсягу послуги в розрахунковому періоді та визначала, що фактичний обсяг послуги в розрахунковому місяці визначається відповідно до розділу ХІ Кодексу систем передачі.

49. У свою чергу розділ ХІ Кодексу систем передачі встановлював порядок визначення обсягу послуг з передачі електричної енергії для трейдерів - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії.

50. Апеляційним судом встановлено, що у спірний період (квітень-травень 2023 року) позивач здійснював експорт електричної енергії до Республіки Молдова, що підтверджується долученим до матеріалів справи перекладом Генеральної угоди №7/02-23 про постачання-приймання електроенергії, укладеної між позивачем та ТОВ "Трейд Енерго Плюс" (Молдова), Додатковими угодами №1, 4 до вказаної генеральної угоди, рахунками-фактурами за квітень-травень 2023 року.

51. Суд також встановив, що Республіка Молдова є учасником Енергетичного Співтовариства.

52. У постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20 колегія суддів зауважила, що встановлена плата за передачу щодо обсягів експортованої електричної енергії є за своєю природою та з урахуванням її структури такою, що має розцінюватися як захід, що є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства та не є виправданим відповідно до п. 2 цієї статті. Фактично ратифікацією Договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України, як сторони Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, на відповідність його умовам

53. З урахуванням зазначеного апеляційний суд частково задовольняючи позов зазначав, що нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України перед сторонами Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, Європейським Союзом і Європейським співтовариством з атомної енергії, а тому, таке нарахування відповідачем оплати за послугу було неправомірним і таким, що заборонене нормами вищевказаного міжнародного законодавства, отже, сплачені позивачем кошти за послуги передачі електричної енергії фактично набуті відповідачем безпідставно, а тому підлягають стягненню на користь позивача.

54. Касаційний суд вважає такі висновки апеляційного суду обґрунтованими.

55. У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зазначав про те, що суд апеляційної інстанції частково задовольняючи позов, не врахував правових висновків, викладених постановах Верховного Суду, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 08.09.2021 у справі № 640/3041/20, щодо способів захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання. Крім того, апеляційним судом не враховано правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21 та від 30.06.2022 у справі № 910/19423/20, щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України.

56. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності підстав, згідно п. 1 ч. 2 статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

57. Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

58. Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

59. До того ж, касаційний суд вказує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.

60. Не можна посилатись на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

61. Проаналізувавши доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає, що такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.

62. Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо необхідності застосування ефективного способу захисту, викладених у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц. Так, предметом спору у справі є вимоги про визнання незаконним та скасування акту рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсним договору купівлі - продажу, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на землю, витребування земельної ділянки, у справі №761/45721/16-ц предметом спору є вимоги про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, отже предмет, підстави та відповідно матеріально - правове регулювання у вказаних справах та справі, що розглядається Судом є різними, відповідно висновки щодо необхідності застосування ефективного способу захисту сформовані з урахуванням конкретних обставин кожної справи та змісту правовідносин, які є відмінними від правовідносин сторін у цій справі.

63. Також, Суд вважає безпідставним посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 640/3041/20, в якій зазначено про неможливості застосування до правовідносин щодо енергопостачання положень статті 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, та ст. 31 Угоди про Асоціацію між Україною та Європейським Союзом.

64. Так, у даному випадку висновки, викладені в оскаржуваному судовому рішенні відповідають останній позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20.

65. Враховуючи правову позицію, яка була викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17, суду необхідно враховувати останню позицію суду касаційної інстанції, в даному випадку, викладену у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20.

66. Суд також відхиляє доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21 та від 30.06.2022 у справі № 910/19423/20, щодо застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що відповідні висновки у цих справах було зроблено за інших правовідносин ніж у даній справі № 910/11833/23, а саме, щодо питання наслідків недійсності додаткових угод до договору на постачання природного газу та наслідків визнання недійсним рішення Оператора ГРМ щодо донарахування необлікованого об`єму природного газу.

67. З урахуванням зазначеного є необґрунтованими посилання скаржника на наявність підстав скасування постанови апеляційного суду, у зв`язку з неврахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 08.09.2021 у справі № 640/3041/20, від 22.06.2022 у справі № 917/1062/21 та від 30.06.2022 у справі № 910/19423/20.

68. Крім того, посилаючись на п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає про необхідність відступлення від правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20. Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно врахував правові висновки, викладені у зазначеній постанові, оскільки, правовідносини у справі № 910/9627/20 та у справі, що розглядається Судом є неподібними.

69. В силу приписів п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п. п. 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

70. Отже, відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

71. У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

72. Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

73. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі№ 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

74. Водночас, необхідно зазначити, що правовий висновок - це відповідне тлумачення конкретної норми права щодо її застосування, сформований Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору.

75. Як зазначалось у справі №910/9627/20 АТ «ДТЕК Західенерго» звернулося до суду з позовом до ПрАТ «Укренерго» про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.08.2022 у справі №910/9627/20 проаналізувала положення типового договору про надання послуг з передачі електричної енергії, а також пов`язане із цим національне і міжнародне законодавство, і зробила відповідні висновки щодо реалізації та врахування актів Енергетичного Співтовариства та міжнародних договорів України, у правовідносинах щодо експорту електричної енергії.

76. Разом з цим, як вбачається з доводів касаційної скарги, в обґрунтування підстав касаційного оскарження передбачених п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник вказує тільки на неподібність правовідносин у справі № 910/11833/23 та справі № 910/9627/20, а тому, скаржник вважає, що наявні підстави для відступу від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.08.2022 у справі №910/9627/20.

77. Проаналізувавши такі доводи касаційний суд зазначає, що з урахуванням причин та підстав для відступу від правових висновків, визначених у п.п. 72, 73 цієї постанови, аргументи скаржника щодо неподібності правовідносин не можуть бути підставами для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20, отже, в даному випадку у касаційного суду відсутні підстави для відступу від вказаної правової позиції.

78. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваного судового рішення з цієї підстави.

79. Крім того, у касаційній скарзі скаржник посилаючись на пункт 3 частини 2 ст. 287 ГПК України, вказує на відсутність єдиного правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, оскільки, правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20, прийнято за неподібних правовідносин.

80. Відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

81. Положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

82. У разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, необхідно встановити відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також, наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

83. Проаналізувавши доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

84. Як вбачається зі змісту постанови апеляційного суду, розглядаючи спір у справі апеляційний суд зазначив, що правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20, необхідно враховувати у даному випадку, оскільки, у вказаній постанові Верховного Суду у справі №910/9627/20, зазначено про необхідність врахування актів міжнародного Енергетичного Співтовариства та міжнародних договорів України.

85. Так, у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20 колегією суддів зазначено, що :

"8.27.7. Через стягнення з імпорту та експорту елементів тарифу, які пов`язані із внутрішньою діяльністю та політиками, запропонована схема не відповідає статті 41 Договору про ЕС, яка передбачає, що «Мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між Сторонами забороняються». Згідно з прецедентним правом Європейського суду така заборона стосується мита, кількісних обмежень імпорту й експорту, а також всіх заходів, які мають аналогічний ефект. Зокрема, релевантним для питання тарифів на послуги з передачі та диспетчеризації електроенергії в Україні є рішення Суду у справі номер С-305/17 FENS від 06.12.2018, в якому Суд постановив, що законодавство Словаччини, яке зобов`язує експортерів електроенергії сплачувати тарифи на послуги з передачі, порушує положення європейського права, що відповідає статті 41 Договору про ЕС. Суд постановив, що митні збори заборонені «незалежно від будь-якої мети, для якої вони були встановлені, та призначення отриманого від них доходу» …, адже «будь-яка плата, навіть невелика, яка накладається на товар через те, що він перетинає кордон, є перешкодою для руху такого товару.» Така заборона застосовується навіть, якщо плата «не стягується на користь держави, не є дискримінаційною чи захисною по суті, і якщо товар, на який накладається плата, не складає конкуренції жодному вітчизняному продукту»

8.27.12. Плата за імпорт та експорт може застосовуватися за передачі із країни до країни, які не є членами Договору про ЕС.

8.27.13. Розподіл витрат на послуги з передачі або диспетчеризації електроенергії (за вирахуванням додаткових зборів за використання ВДЕ) на споживання, виробництво, експорт та імпорт не є прозорим, і через це виникає серйозна проблема перехресного субсидування та подвійних зборів за транзитні операції, що, ймовірно, рівносильно дискримінації або заходу, що має еквівалентний ефект, заборонений відповідно до статті 41 Договору. Щоб уникнути такого результату, бажано встановити тарифи на послуги з диспетчеризації, які «Укренерго» надає імпортерам та експортерам таким самим чином, як і у разі виключно внутрішніх операцій, і щоб уникнути ситуацій, коли при транспортуванні електроенергії одні й ті ж послуги оплачуються двічі.

8.28. Також в Додатку до цього повідомлення Секретаріат вказав, що допоки «Укренерго» не бере участі в механізмі компенсації оператору системи передач електроенергії відповідно до Регламенту 838/2010, тарифи на послуги з передачі електроенергії, що покладені на виробників (В) та навантаження (Н) в Україні, не повинні включати жодних елементів, пов`язаних з впливом їх діяльності у транскордонних потоках. Із сферою застосування - Українська енергосистема складається з двох фізично роз`єднаних зон торгів і зон контролю: (1) Бурштинський енергетичний острів, що працює у синхронному режимі з енергосистемою континентальної Європи, об`єднаний із енергосистемою Словаччини, Угорщини та Румунії; та (2) решта української енергосистеми, яка працює в синхронному режимі та об`єднана з енергосистемою Росії, Білорусі та Молдови. Ця зона об`єднана із енергосистемою Польщі, яка працює в асинхронному режимі.

8.29. За змістом статті 41 Договору про ЕС, щодо якої у повідомленні наведені висновки, встановлено заборону мита, а також заходів, що мають подібний результат, щодо імпорту та експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі. При цьому не виключається можливість впровадження таких заходів, якщо вони виправдані на підставі державної політики, безпеки чи з інших визначених підстав.

8.30. Тобто встановлена зазначеним положенням заборона стосується в рівній мірі застосування до операцій з експорту та імпорту енергопродуктів як мита, так і заходів щодо встановлення плати, яка за своєю природою є подібною до мита.

8.31. Наведений в листах Секретаріату ЕС аналіз дає підстави для висновку про те, що встановлена плата за передачу щодо обсягів експортованої електричної енергії є за своєю природою та з урахуванням її структури такою, що має розцінюватися як захід, який є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам статті 41 Договору про ЕС та не є виправданим відповідно до пункту 2 цієї статті".

86. З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд встановивши, що встановлена відповідачем плата за передачу щодо обсягів експортованої електричної енергії за своєю природою та з урахуванням її структури є такою, що має розцінюватися як захід, що є подібним до мита, встановлення якого не відповідає нормам ст. 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства та не є виправданим відповідно до п. 2 цієї статті. Тому нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України перед сторонами Договору про заснування Енергетичного Співтовариства, Європейським Союзом і Європейським співтовариством з атомної енергії, отже, нарахування відповідачем оплати за спірну послугу було неправомірним і таким, що було заборонене нормами вищевказаного міжнародного законодавства, а тому сплачені позивачем за спірну послугу кошти фактично набуті відповідачем безпідставно та підлягають поверненню.

87. Отже, у даному випадку апеляційним судом правильно застосовані положення законодавства, в тому числі і міжнародного, з урахуванням останньої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20, водночас, Суд зауважує, що доводи відповідача в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень касаційного суду, зважаючи на положення ст. 300 ГПК України, а тому відсутні підстави для викладення правового висновку щодо положень вказаних скаржником у касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

88. Щодо доводів касаційної скарги позивача, з посиланням на п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про неналежне обґрунтування постанови апеляційного суду, Суд зазначає наступне.

89. Відповідно до ч. 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

90. За змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.

91. Проте, як уже зазначалося, підстава касаційного оскарження ( п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), наведені відповідачем у касаційній скарзі, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, у зв`язку з чим такі доводи, як неналежне дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, відхиляються судом касаційної інстанції. До того ж, доводи касаційної скарги наведені в обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, також зводяться до незгоди відповідача із наданою судами оцінкою доказам у справі та переоцінкою обставин справи, що суперечить положенням ст. 300 ГПК України.

92. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження, в даному випадку, колегія суддів не вважає за необхідне закрити касаційне провадження на підставі пунктів 4, 5 частини 1 статті 296 ГПК України, щодо підстав касаційного оскарження передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому, постанову апеляційного суду необхідно залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

93. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

94. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 309 ГПК України).

95. Враховуючи викладене, касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 у справі №910/11833/23 залишити без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 у справі №910/11833/23, необхідно залишити без змін.

Судові витрати

96. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку ст. 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2024 у справі №910/11833/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй