ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2025 р. Справа№ 910/19551/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д.,

згідно протоколу судового засідання за участю сторін:

від позивача: Осташов Д.О. - в порядку самопредставництва;

від відповідача: Чернюшок М.І. - в порядку самопредставництва;

за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 (повний текст - 07.02.2025)

у справі № 910/19551/23 (суддя - Бондаренко-Легких Г.П.)

за позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

до Антимонопольного комітету України

про визнання протиправним та скасування рішення.

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (надалі - позивача) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення №51-р/тк від 13.10.2023 Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного Комітету України.

При цьому позивач вважає рішення №51-р/тк протиправним та таким, що підлягає скасуванню на підставі статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки Комітет не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення ля справи, не довів обставин, які мають значення для справи та які визнано встановленими, а також неправильно застосував норми матеріального права.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 у задоволенні позову Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" - відмовлено. Судові витрати позивача покладено на останнього.

3. Надходження апеляційних скарг на розгляд Північного апеляційного господарського суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" 25.02.2025 (через Електронний суд) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти до розгляду апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження. Апеляційний розгляд справи проводити за участі представника КП "Київтранспарксервіс". Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 у справі №910/19551/23 за позовом КП "КИЇВТРАНСПАРКСЕРВІС" до Антимонопольного комітету України про визнання протиправним та скасування рішення № 51 - р/тк від 13.10.2023 Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 у справі № 910/19551/23. Розгляд справи призначено на 07.04.2025.

12.03.2025 (через канцелярію суду) до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який було прийнято судом апеляційної інстанції у судовому засіданні 07.04.2025, в порядку ст. 263 ГПК України.

07.04.2025 (через електронну пошту) до суду апеляційної інстанції від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Заява мотивована тим, що представник скаржника з 07.04.2025 перебуває на лікарняному, про що надано відповідні докази та яка задоволена судом, оскільки причини визнані поважними.

Розгляд справи відкладався, зокрема з 07.04.2025 - на 29.04.2025.

У судове засідання 29.04.2025 з`явились представники обох сторін. Представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні 29.04.2025 проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

У поданій апеляційній скарзі скаржник зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не в повному обсязі було з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не доведено обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, а також неправильно застосовано норми матеріального права, які полягають в наступному.

Згідно з рішенням від 13.10.2023 р № 51-р/тк предметом справи № 242/60/18-рп/к.23 є дії КП «Київтранспарксервіс» зі встановлення наказом від 16.09.2021 № 106 економічно необґрунтованої вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних майданчиків для паркування у м. Києві, з огляду на включення до планової калькуляції вартості надання таких послуг статі витрат: «обов`язковий платіж», що містять ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п. 2 ст. 50 та пунктом першим частини другої ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних майданчиків для паркування у м. Києві, шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

При цьому, скаржник зазначив, що діяльність КП «Київтранспарксервіс» як оператора з паркування у місті Києві зводиться до організації паркувальних майданчиків для надання платних послуг з паркування, що спрямовано на наповнення бюджету міста. Згідно з рішеннями Київської міської ради про бюджети на 2021, 2022 та 2023 роки, підприємство зобов`язане перераховувати частину доходів від плати за паркування до спеціального фонду місцевого бюджету: до 1 квітня 2023 року ця частка становила 60 %, а після цієї дати - 50%.

Разом з цим, тариф, встановлений наказом від 16 вересня 2021 року №106 «Про введення в дію вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків» (надалі - Наказ від 16.09.2021 № 106) у розмірі 3,25 грн за статтею «обов`язковий платіж», є вільною ціною, яка не підпадає під державне регулювання. Відповідно, згідно з діючим законодавством Антимонопольний комітет України не має повноважень щодо контролю над таким ціноутворенням. Крім того, жоден контрагент підприємства не звертався до суду з вимогами про перегляд вартості послуг за договорами.

А тому, за доводами скаржника, Комітет не врахував, що відповідно до рішень Київради у період з 1 квітня по 16 травня 2022 року оплату за послуги паркування не здійснювали ні користувачі майданчиків, ні суб`єкти господарювання, що працювали за договорами з КП «Київтранспарксервіс». Також некоректним є твердження Комітету про несумісність понять: «плата за паркування» та «послуга з облаштування майданчиків», оскільки ці дії є логічно послідовними - плата є наслідком надання відповідної послуги. Тоді як суть «обов`язкового платежу» полягає у відшкодуванні громаді міста вартості користування комунальною власністю - земельною ділянкою. Ці кошти підприємство акумулює та спрямовує до місцевого бюджету, фактично виконуючи функцію зі збору місцевого податку. Таким чином, наказ №106 у частині встановлення ціни та «обов`язкового платежу» відповідає чинному законодавству України й не порушує вимоги у сфері захисту економічної конкуренції.

Крім того, апелянт вказує на рішення Господарського суду м. Києва від 2009 року та постанову Вищого господарського суду України від 2010 року, якими визнано відсутність у КП «Київтранспарксервіс» виключного права на діяльність у Дніпровському районі столиці. Таким чином, твердження Комітету про монопольне становище підприємства у період з вересня 2021 по жовтень 2023 року не відповідає дійсності. Більше того, Комітет неправильно визначив ринкових учасників, адже КП «Київтранспарксервіс» не здійснює самостійну експлуатацію паркувальних майданчиків.

Апелянт, посилаючись на ст. 144 Конституції України та норми спеціального законодавства, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову повністю.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши всі докази, врахувавши всі обставини справи, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Так, відповідач зазначив, що КП «Київтранспарксервіс» виступає єдиним постачальником послуги, що полягає у наданні права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків. Ця послуга не адресована безпосередньо водіям, які користуються паркувальними місцями, а надається суб`єктам господарювання, які бажають здійснювати відповідну діяльність. Протягом періоду з 16 вересня 2021 року по 13 жовтня 2023 року підприємство мало фактично монопольне становище на відповідному ринку в місті Києві, охоплюючи його на 100 %, оскільки жодних конкурентів у цій сфері не було.

При цьому, Комітет зазначив, що вже сам факт необґрунтованого встановлення ціни становить порушення антимонопольного законодавства через зловживання монопольним становищем. Зокрема, включення до калькуляції вартості послуги статті витрат під назвою: «обов`язковий платіж» у розмірі 3,25 грн створює необґрунтоване фінансове навантаження на підприємства, які хочуть скористатися цією послугою, що також розцінюється як порушення вимог законодавства про економічну конкуренцію. Водночас сума 3,25 грн, яка зазначена як «обов`язковий платіж» у калькуляції, не є збором за місця для паркування, що визначений Податковим кодексом України, і справляння якого передбачено окремими статтями цього кодексу. Отже, цей платіж не має податкової природи, встановленої державою.

В даному аспекті, відповідач також зазначив, що рішення Київської міської ради про бюджети на 2021- 2023 роки та затверджені ними положення про формування цільового фонду спеціального бюджету передбачають обов`язок КП «Київтранспарксервіс» перераховувати частину доходів від плати за користування платними паркувальними майданчиками (60 %, а з квітня 2023 року - 50 %) саме за користування місцями паркування, а не за послугу, вартість якої затверджена окремим наказом від 16 вересня 2021 року №106. При цьому, ці зобов`язання стосуються вже отриманих від користувачів коштів за паркування, тобто місцевого збору на паркування транспортних засобів.

Також, за доводами відповідача, часовими межами ринку визначено період з 16.09.2021 по 13.10.2023, тобто проміжок часу, протягом якого відповідна сукупність товарно-грошових відносин між продавцями і споживачами утворювала ринок товару із сталою структурою, а саме період дії Наказу від 16.09.2021 №106, протягом якого підприємство залишалося єдиним оператором з паркування. А тому Комітет зазначив, що відсутні підстави, передбачені статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» для визнання протиправним та скасування прийнятого Рішення №51-р/тк.

Отже, відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

6. Фактичні обставини справи та суть постановленого Антимонопольним комітетом України рішення

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Тимчасовою адміністративною колегією Антимонопольного комітету України (надалі також - відповідач, АМК, Комітет) винесено рішення «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції» від 13.10.2023 №51-р/тк (надалі також - оскаржуване рішення, Рішення №51-р/тк), яким: визнано, що комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (ідентифікаційний код юридичної особи 35210739, м. Київ) у період з 16.09.2021 по 13.10.2023 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг із надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві (у межах спеціально обладнаних паркувальних майданчиків) із часткою 100%, оскільки на цьому ринку в нього не було жодного конкурента (пункт 1 Рішення №51-р/тк). А також пунктом 2 рішення №51-р/тк визнано дії комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (ідентифікаційний код юридичної особи 35210739, м. Київ), які полягають у встановленні наказом від 16.09.2021 № 106 «Про введення в дію вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків» (надалі - Наказ від 16.09.2021 № 106) економічно необґрунтованої вартості послуг із надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві, з огляду на включення до планової калькуляції вартості надання таких послуг статті витрат 22 «обов`язковий платіж», порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 1 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг із надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві (у межах спеціально обладнаних паркувальних майданчиків) шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

Разом з цим, за порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення, накладено на Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (ідентифікаційний код юридичної особи 35210739, м. Київ) штраф у розмірі 3 300 000 (три мільйони триста тисяч) гривень (пункт 3 Рішення №51-р/тк).

А також зобов`язано Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» у двомісячний строк із дати отримання рішення в цій справі припинити порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення, про що письмово повідомити Антимонопольний комітет України протягом 5 календарних днів із дня його припинення з наданням підтвердних документів (пункт 4 Рішення №51-р/тк).

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель. Антимонопольний комітет України і його територіальні відділення становлять систему органів Антимонопольного комітету України, яку очолює Голова Комітету (ст.ст. 1, 6 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

Приписами ст. 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження, зокрема: розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; розглядати справи про адміністративні правопорушення, приймати постанови та перевіряти їх законність та обґрунтованість; перевіряти суб`єкти господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що до предмету доведення у даній справі належить вирішення питання наявності чи відсутності підстав визначених статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» для визнання недійсним та скасування рішення №51-р/тк АМК.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації, узгоджених дій відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

У постанові від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17 Велика Палата Верховного Суду наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що орган АМК має враховувати при ухваленні рішень.

Перевіряючи дії АМК на відповідність законодавству України, суд, не втручаючись у дискрецію (вільний розсуд) Комітету з`ясовує і визначає наявність (відсутність), а тому доведеність (недоведеність), обґрунтованість (необґрунтованість) передбачених статтею 59 Закону № 2210 підстав для визнання недійсним рішення АМК через призму/критерії, зокрема, неповноти з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; неправильності застосування норм матеріального і процесуального права тощо. Саме таким чином суд і здійснює перевірку на відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і на узгодженість рішень/дій, прийнятих на підставі дискреції, з правами особи, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи тощо.

Отже, спеціально-дозвільний принцип, встановлений у статті 19 Конституції України, передбачає зобов`язання органу державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією або ж законами України. Норми Конституції не містять прямої безпосередньої вказівки на можливість багатоваріантної поведінки при здійсненні органами державної влади своїх повноважень. Водночас реалізація окремих повноважень може залежати від оцінки відповідної потреби їх застосування з метою належної реалізації вимог закону. Свобода розсуду є необхідною для здійснення цілого ряду завдань, які мають бути виконані при здійсненні державної влади. Проте однією з вимог до здійснення дискреційних повноважень є вимога до суб`єкта владних повноважень використовувати дискреційні повноваження з метою, з якою воно було надано, зокрема, згідно з відповідним законом.

Предметом антимонопольної справи були дії КП «Київтранспарксервіс» зі встановлення Наказом від 16.09.2021 №106 економічно необґрунтованої вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків з огляду на включення до планової калькуляції вартості надання таких послуг статті витрат «обов`язковий платіж», що містять ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків шляхом встановлення таких цін реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суб`єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів для доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб`єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції.

Відповідно до пункту 1.3 пункту 1 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 №49-р, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за №317/6605 (із змінами) (далі - Методика), монопольне (домінуюче) становище суб`єкта господарювання - становище суб`єкта господарювання на ринку, яке дозволяє йому самостійно або разом з іншими суб`єктами господарювання визначати умови обороту товарів на ринку завдяки тому, що суб`єкт господарювання, зокрема, не має на ринку товару жодного конкурента або не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб`єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар`єрів доступу на ринок інших суб`єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 №930/1591 "Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві" позивача визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту.

Суд констатує, що визначення становища КП «Київтранспарксервіс» на ринку послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві здійснено АМК відповідно до Методики, з урахуванням пункту 2.2 Методики та статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Пунктом 2.2 Методики передбачено, що етапи визначення монопольного (домінуючого) становища суб`єктів господарювання, їх кількість та послідовність проведення, передбачені пунктом 2.1 Методики, було обрано та застосовано виходячи з фактичних обставин справи, зокрема: особливостей товару, структури ринку, обсягів наявної інформації щодо ринку тощо.

Об`єктом для визначення монопольного (домінуючого) становища є: - суб`єкт господарювання - КП "Київтранспарксервіс", а товаром щодо якого визначається монопольне домінуюче становище КП «Київтранспарксервіс» (товарні межі ринку) є послуги з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві (надалі - Послуги) (пункт 49, 59 Рішення №51-р/тк).

Інша господарська діяльність підприємства, крім надання Послуг, не була об`єктом аналізу АМК в оскаржуваному рішенні щодо визначення монопольного (домінуючого) становища.

Відповідно до пункту 5.1 Методики товарні межі ринку визначаються шляхом формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп), у межах якої споживач за звичайних умов може легко перейти від споживання одного товару до споживання іншого.

Як унормовано пунктами 6.1, 6.2 Методики територіальні (географічні) межі ринку певного товару (товарної групи) визначаються шляхом установлення мінімальної території, за межами якої з точки зору споживача придбання товарів (товарної групи), що належать до групи взаємозамінних товарів (товарної групи), є неможливим або недоцільним.

Відповідно до пункту 7.1 Методики часові межі ринку визначаються як проміжок часу (як правило - рік), протягом якого відповідна сукупність товарно-грошових відносин між продавцями (постачальниками, виробниками) і споживачами утворює ринок товару із сталою структурою.

Бар`єрами для вступу потенційних конкурентів на відповідний ринок є: обмеження за попитом, пов`язані з високою насиченістю ринку товарами (товарними групами) та низькою платоспроможністю покупців; адміністративні обмеження; економічні та організаційні обмеження; екологічні обмеження; нерозвиненість ринкової інфраструктури; інші обмеження, що спричиняють суттєві витрати, необхідні для вступу на певний ринок товару (товарної групи).

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність хоча б одного бар`єру вступу на ринок, що не може бути подоланий суб`єктом господарювання протягом 1-2 років унаслідок неможливості компенсації за цей час витрат, необхідних для вступу на ринок, розглядається як ознака того, що суб`єкт господарювання не є потенційним конкурентом.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що Комітет у пункті 50 Рішення №51-р/тк встановив, що єдиними учасниками ринку послуг є:

- продавець (постачальник) - КП «Київтранспарксервіс», яке на підставі рішення Київської міської ради від 26.06.2007 №930/1591 є єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів із паркування автомобільного транспорту у м. Києві;

- покупці (споживачі) - суб`єкти господарювання, які виявили бажання отримати від підприємства право на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві (пункт 50 Рішення №51-р/тк).

При цьому, за змістом приписів статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суб`єкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції.

Щодо зайняття позивачем монопольного становища, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, матеріалами справи підтверджується, що КП «Київтранспарксервіс» на підставі рішення Київської міської ради від 26.06.2007 №930/1591 є єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів із паркування автомобільного транспорту у м. Києві.

Рішеннями Київської міської ради від 26.06.2007 №930/1591 та від 02.12.2008 №1051/1051 КП «Київтранспарксервіс» надано виключне (ексклюзивне) право надавати послуги з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві іншим суб`єктам господарювання, які виявили бажання здійснювати діяльність на відповідному ринку.

В даному аспекті суд апеляційної інстанції приймає доводи АМК, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що Комітет з дотриманням правил Методики правомірно встановив, що КП «Київтранспарксервіс» у період 16.09.2021 по 13.10.2023 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві, із часткою 100%, оскільки, на цьому ринку в нього не було жодного конкурента.

Також суд зазначає, що в Рішенні часовими межами ринку визначено період з 16.09.2021 (встановлення Наказом вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків) по 13.10.2023 (на момент прийняття Рішення), тобто проміжок часу, протягом якого відповідна сукупність товарно-грошових відносин між продавцями (постачальниками, виробниками) і споживачами утворювала ринок товару із сталою структурою, а саме період дії Наказу, протягом якого Підприємство залишалося єдиним оператором з паркування. А тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими.

При цьому період півтора місяця, протягом якого суб?єктами господарювання не здійснювалася оплата Підприємству вартості вказаних послуг, із загального проміжку часу, а саме більше двох років, не може розглядатися як такий, що значимо впливає на сталість структури ринку, оскільки зазначені послуги продовжували надаватися, а КП «Київтранспарксервіс» - залишалось єдиним оператором з паркування.

При цьому, зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (частина 1 статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

Таким чином, у даному випадку достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону), або як антиконкурентні узгоджені дії (частина друга статті 6 Закону), або як недобросовісна конкуренція (статті 5, 7, 9, 11, 13 - 15 і 19 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»), або можливості настання зазначених наслідків у зв`язку з відповідними діями таких суб`єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону, статті 4, 6, 8, 151, 16, 17 і 18 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»). В останньому випадку господарським судам необхідно з`ясовувати та відображати в судових рішеннях, в чому конкретно полягають відповідні наслідки, що могли б настати в результаті дій суб`єктів господарювання, які мають ознаки зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або антиконкурентних узгоджених дій, або недобросовісної конкуренції.

Суд апеляційної інстанції відхиляє (з посиланням на, в тому числі, п. 17.2 Правил) також доводи скаржника в частині ототожнення послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків (що є товаром на досліджуваному Комітетом ринку та споживачами яких є суб`єкти господарювання які уклали/мають намір укласти договір з КП «Київтранспарксервіс» з метою використання спеціального майданчика у своїй господарській діяльності) з послугами з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів (що не входять до досліджуваного Комітетом ринку та споживачами яких є безпосередньо водії, які паркують власні транспортні засоби на певний проміжок часу).

Оскільки цільовим призначенням вказаних майданчиків є виключно паркування транспортних засобів, підприємство ототожнює вказані послуги з послугами з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надає КП «Київтранспарксервіс».

Так, в підпункті 19.12. рішення Київської міської ради від 9 грудня 2021 року № 3704/3745 «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» закріплено: « 19.12. Установити, що кошти за послуги з користування закріпленими за комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» майданчиками для платного паркування транспортних засобів, не пізніше наступного операційного дня після їх надходження від суб?єктів господарювання та/або фізичних осіб розмежовуються в такій пропорції: 60 відсотків - перераховуються на рахунки з обліку доходів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва; 40 відсотків - перераховуються на рахунки/обліковуються на рахунках комунального підприємства «Київтранспарксервіс».

Також, аналогічна норма міститься і в підпункті 19.11. рішення Київський міської ради від 08.12.2022 Nє 5828/5869 «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» закріплено: « 19.11. Установити, що кошти за послуги з користування закріпленими за Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» майданчиками для платного паркування транспортних засобів не пізніше наступного операційного дня після їх надходження від суб?єктів господарювання та/або фізичних осіб розмежовуються в такій пропорції: 60 відсотків перераховуються на рахунки з обліку доходів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва; 40 відсотків - перераховуються на рахунки/обліковуються на рахунках комунального підприємства «Київтранспарксервіс».

Суд апеляційної інстанції в цій частині відхиляє також доводи скаржника з посиланням на порушення положення ст. 144 Конституції України через необґрунтованість.

В даному аспекті суд апеляційної інстанції враховує доводи АМК, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що з 01 квітня 2023 року зазначені в абзаці першому цього підпункту кошти не пізніше наступного операційного дня після їх надходження від суб?єктів господарювання та/або фізичних осіб розмежовуються в такій пропорції: 50 відсотків перераховуються на рахунки з обліку доходів цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва; 50 відсотків - перераховуються на рахунки/обліковуються на рахунках комунального підприємства «Київтранспарксервіс».

Водночас, цими ж рішеннями Київської міської ради про бюджет міста Києва й положеннями на 2021, 2022 та 2023 роки саме на Підприємство покладено обов?язок зі сплати 60 % отриманих за паркування транспортних засобів коштів до цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва (тобто вже сплачених споживачами).

Також, у Порядку формування тарифів на послуги з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2010 Nє 258 (далі - Порядок Nє 258) відсутні положення, якими визначено перелік та механізм визначення розміру статей витрат, які мають бути включені до вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків у м. Києві (далі - послуги).

Отже, Підприємство, включивши до планової калькуляції вартості послуг статтю витрат: «обов?язковий платіж» у розмірі 3,25 грн, спричиняє покладання необґрунтованих додаткових витрат на суб?єктів господарювання, які виявили бажання отримати послуги від підприємства (споживачів).

Отже, зазначена у Плановій калькуляції до Наказу від 16.09.2021 №106 стаття витрат: «обов`язковий платіж» розмірі 3,25 грн не є збором за місця для паркування транспортних засобів у м. Києві (місцевим податком), справляння якого передбачене підпунктом 10.2.1 пункту 10.2 статті 10 та підпунктом 268-1.3.1 пункту 268-1.3 статті 268-1 Податкового кодексу України.

Тобто, до повноважень Комітету у сфері цін та ціноутворення належить оцінка дій учасників ринків на відповідність конкурентному законодавству, зокрема, Комітет розглядає питання обґрунтованості ціни у разі існування зловживання (монопольним) домінуючим становищем на ринку.

При цьому, достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем (частина друга статті 13 Закону); стаття 13 Закону не містить положень стосовно мінімальної кількості фактів (подій), яка вважалася б достатньою для кваліфікації дій суб?єктів господарювання за ознаками зловживання монопольним (домінуючим) становищем. Отже, в принципі, й одноразове відповідне порушення, належним чином встановлене і доведене, може бути підставою для здійснення такої кваліфікації. Близький за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 910/6347/19.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 у справі № 904/4227/20 зазначив, що: «Аналіз складових ціноутворення підприємства-монополіста є реалізацією повноважень органів АМК згідно із Законом України «Про Антимонопольний комітет України» та статей 35, 40, 41 Закону «Про захист економічної конкуренції» і для встановлення порушення достатньо встановити факт завищення хоча б одного показника витрат».

Як вже зазначено вище, КП «Київтранспарксервіс» є єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту у місті Києві. А тому включення КП «Київтранспарксервіс» до планової калькуляції вартості Послуг статті витрат «обов?язковий платіж» у розмірі 3,25 грн, тобто обов?язкового платежу, спричиняє покладання необґрунтованих додаткових витрат на інших суб?єктів господарювання, які виявили бажання отримати Послуги від Підприємства, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, за яке передбачена відповідальність. Доводи АМК в цій частині є обґрунтованими.

За таких обставин, КП «Київтранспарксервіс», включивши до планової калькуляції вартості послуг з надання права на експлуатацію, утримання та облаштування спеціально обладнаних паркувальних майданчиків статтю витрат: «обов`язковий платіж» у розмірі 3,25 грн, спричиняє покладання необґрунтованих додаткових витрат на суб`єктів господарювання, які виявили бажання отримати такі послуги від підприємства, що в кінцевому випадку не є місцевим податком (збором). А тому доводи скаржника в цій частині також відхиляються через необґрунтованість.

А тому, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для застосування положень ст. 59 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», через що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити. Доводи скаржника щодо того, що розмір штрафу не є співрозмірним з допущеним порушенням, відхиляються судом апеляційної інстанції в розумінні ч. 2 ст. 52 Закону, не перевищує 10%.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із оскаржуваним рішенням та не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду рішення суду першої інстанції у розумінні ст. 74, 76-79, 80, 86, 269 ГПК України. Суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, яке стало б підставою для задоволення скарги та позову, відповідно. Отже, апеляційну скаргу у даній справі слід залишити без задоволення як необґрунтовану через встановлене вище, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову повністю. Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, ст. 275, ст. 276, ст. 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 у справі № 910/19551/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 у справі № 910/19551/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07.05.2025.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім