ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/2860/24

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом 3 - я особа, яка не Харківської окружної прокуратури в інтересах держави, в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації, м. Харків заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації, м. Харків
до 3 - я особа, яка не Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсклад-Схід", м. Київ заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Укрскладбуд-центр, м. Харків
про усунення перешкод у користуванні
за участю представників:

прокурора - Панової М.С.

ВСТАНОВИВ:

Харківська окружна прокуратура (надалі - Прокурор) звернулася 13 серпня 2024 року до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, де визначено у якості Відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрсклад-Схід" з вимогами усунути перешкоди державі в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації (надалі - Позивач) у користуванні і розпорядженні землями державної власності історико-культурного призначення, шляхом:

- зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «УКРСКЛАД-СХІД» () повернути державі в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації () земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45,6787 га;

- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності «УКРСКЛАД-СХІД» () на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45,6787 га із одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень та закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 251);

- скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45,6787 га в Державному земельному кадастрі із одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.

Також Прокурор просить суд судові витрати стягнути з Відповідача на користь Харківської обласної прокуратури.

Ухвалою суду від 16.01.2025 провадження по справі №922/2860/24 зупинено до розгляду апеляційною інстанцією заяви ТОВ "Укрсклад-Схід" про заміну одного заходу забезпечення позову іншим та повернення матеріалів справи до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсклад-Схід" про заміну заходів забезпечення позову (вх.№684 від 15.01.2025).

29.01.2025 справу № 922/2860/24 повернуто до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою від 10 лютого 2025 року провадження у справі № 922/2860/24 поновлено та призначено підготовче засідання на 27 лютого 2025 року о 11:30.

27 лютого 2025 року суд своєю ухвалою повідомив учасників справи, що підготовче засідання у справі відбудеться 06 березня 2025 року о(б) 12:15 год.

Судом постановлено 06 березня 2025 року ухвалу, якою було відмовлено у задоволенні клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи та закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 20 березня 2025 року о 12:15.

Ухвалою від 20.03.2025 судом було задоволено клопотання про відкладення та повідомлено учасників справи, що судове засідання у справі відбудеться 10 квітня 2025 року о(б) 11:45 год.

Ухвалою від 17.04.2025 судом було долучено до матеріалів справи заперечення (вх. №9487 від 16.04.2028) та заперечення (вх. № 9473 від 16.04.2025) на заяву про залишення позову без руху. Повідомлено, що зазначені заперечення будуть розглянуті разом з заявою (вх. № 8899 від 09.04.2025) про застосування правових висновків Верховного Суду та заявою у (вх. № 8899 від 09.04.2025) про залишення позов без руху у наступному судовому засіданні. Судом прийнято до уваги заяву (вх. №9553 від 17.04.2025) ТОВ "Укрсклад-Схід", де повідомлено про припинення повноваження (розірвано договір надання правової допомоги), як представника Посікіри Р.Р. Учасників справи було повідомлено, що судове засідання у справі відбудеться 24 квітня 2025 року о(б) 12:30 год.

У призначене судове засідання з`явився Прокурор, який підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. З наданих Відповідачем заперечень щодо позову вбачаєть, що Відповідач не погоджується з заявленими вимогами Прокурора, заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні, оскільки таке задоволення без належної грошової компенсації коштів, сплачених договором купівлі-продажу ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» за договором купівлі-продажу земельної ділянки, буде порушувати принцип пропорційності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном.

Відповідачем було зазначено, що внаслідок втручання в право власності Відповідач понесе індивідуальний і надмірний тягар, що суперечить висновкам ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року). Крім того, Відповідач зазначає на можливість передати частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0038 на якій безпосередньо розташовані об`єкти культурної спадщини у власність держави із покликанням на правову позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19.

Прокурор, у своїй відповіді на відзив заперечує проти доводів Відповідача, які останній виклав у відзиві, та вважає, що надані до позовної заяви документи підтверджують знаходження на спірній земельній ділянці пам`ятки археології місцевого значення. При цьому, Прокурор вказує, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача цивільне законодавство надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Зокрема, Відповідач, як кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Позивач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. У своїй відповіді на відзив також заперечує проти доводів Відповідача, викладених у відзиві, вважає, що Відповідачем отримано у власність спірну земельну ділянку, що розташована в межах пам`ятки археології без існуючих правових підстав всупереч Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Земельному кодексу України.

Суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлений судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу, а також про наявність учасників процесу та їх представників наявність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно з абз. 2 ч. 6 цієї статті, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, таке рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд справи, судом направлялися процесуальні документи Господарського суду Харківської області до електронних кабінетів сторін. При цьому судом перевірено, що всі учасники справи мають зареєстровані електронні кабінети, про що свідчить інформація в АСДС.

Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позивачі мають доступ до судових рішень та мали можливість ознайомитись з ухвалами суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання; позивачі визнаються такими, що були належним чином повідомлені про розгляд справи (згідно частини 6 статті 242 ГПК України).

В ході розгляду справи господарським судом Харківської області, відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Судом в повному обсязі досліджено письмові докази у справі відповідно до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутні в судовому засіданні представники прокуратури, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів та відповідача погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами відповідно до ст. 74 ГПК України.

Щодо правомірності представництва інтересів держави у суді прокуратурою судом встановлено таке.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі (рішення Конституційного Суду України у від 01.04.2008 № 4-рп/2008).

Законом України за №1401-VIII від 02.06.2016 Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, п. 3 ч. 1, якої передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, наведені вище норми законів та Рішення Конституційного Суду України надають прокурору право звертатися до суду з позов про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація інтересів держави може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі №806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі № 553/3280/16-а).

Поняття орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції).

Згідно з ч. 3, 5 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Частиною 4 статті 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до вимог ч. З ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 висновувала, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема, подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу.

У постанові Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 906/638/22 зазначено, що прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частиною 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності.

При цьому, ч. 5 ст. 122 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів та на ній розташована пам`ятка археології, то розпорядником спірного об`єкту та земель, на яких він розташований, а також органом, поверненню якому підлягає земельна ділянка, є Харківська обласна військова (державна) адміністрація.

Пунктом 2 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до п. 5 ст. 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Державна реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку порушує інтереси держави в особі Харківської обласної військової адміністрації як власника та розпорядника земель історико-культурного призначення державної форми власності, оскільки її позбавлено можливості реалізації правомочностей користування та розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності, яка за фактом її розташування є земельною ділянкою історико-культурного призначення.

В постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/225/18 викладено правову позицію, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Аналогічна правова позиція викладена у п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №910/12224/17.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку Указом Президента України №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» утворено Харківську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.

Відповідно до п. 26 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування.

Таким чином, враховуючи набуття Харківською обласною державною адміністрацією статусу військової та продовження дії воєнного стану в Україні, уповноваженим органом у правовідносинах щодо розпорядження землями історико-культурного призначення є Харківська обласна військова адміністрація.

Прокурором, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, 17.04.2024 скеровано на адресу Харківської обласної військової адміністрації Харківською лист стосовно виявлення порушення вимог законодавства та запропоновано вжити заходи реагування до усунення цих порушень.

Проте, у відповідь на вказаний лист прокурора, Департаменту культури та туризму Харківської ОВА від 08.08.2024 за дорученням Харківської обласної військової адміністрації листом зазначив, що будь-яких відомостей про намір вжиття відповідних заходів судового захисту інтересів держави не наведено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 зазначено, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Таким чином, Прокурором дотримані процедури, передбачені законодавством України для звернення до суду в інтересах держави, так само як і обґрунтовано в чому може полягати порушення інтересів держави. Тобто вбачаються обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави прокуратурою в особі Харківської обласної військової адміністрації.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено, що не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі №924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Звертаючись до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації прокурор зазначав, що державний інтерес у цій справі полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю та археологічну пам`ятку, розташовану на ній, захист такого права шляхом повернення державі землі, що незаконно вибула з такої власності.

З`ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд установив такі обставини.

На підставі розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 01.07.2007 №1588 «Про передачу у власність земельних ділянок» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового призначення за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, за межами населеного пункту на території Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області.

На підставі вказаного розпорядження 28 громадянам видано державні акти про право власності на землю, де:

1. серія ЯД №052447 на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0064;

2. серія ЯД №052436 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0043;

3. серія ЯД №052458 на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0065;

4. серія ЯД №052455 на ім`я ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0052;

5. серія ЯД №052456 на ім`я ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0063;

6. серія ЯД №052437 на ім`я ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0047;

7. серія ЯД №052451 на ім`я ОСОБА_7 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0040;

8. серія ЯД №052457 на ім`я ОСОБА_8 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0067;

9. серія ЯД №052459 на ім`я ОСОБА_9 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0056;

10. серія ЯД №052446 на ім`я ОСОБА_10 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0057;

11. серія ЯД №052460 на ім`я ОСОБА_11 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0066;

12. серія ЯД №052462 на ім`я ОСОБА_12 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0059;

13. серія ЯД №052461 на ім`я ОСОБА_13 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0049;

14. серія ЯД №039790 на ім`я ОСОБА_14 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0050;

15. серія ЯД №052452 на ім`я ОСОБА_15 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0053;

16. серія ЯД №052443 на ім`я ОСОБА_16 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0042;

17. серія ЯД №052445 на ім`я ОСОБА_17 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:00051;

18. серія ЯД №052438 на ім`я ОСОБА_18 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0045;

19. серія ЯД №052439 на ім`я ОСОБА_19 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0048;

20. серія ЯД №052453 на ім`я ОСОБА_20 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0061;

21. серія ЯД №052440 на ім`я ОСОБА_21 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0046;

22. серія ЯД №052463 на ім`я ОСОБА_22 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0060;

23. серія ЯД №052442 на ім`я ОСОБА_23 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0058;

24. серія ЯД №052450 на ім`я ОСОБА_24 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0054;

25. серія ЯД №052454 на ім`я ОСОБА_25 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0041;

26. серія ЯД №052448 на ім`я ОСОБА_26 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0062;

27. серія ЯД №052441 на ім`я ОСОБА_27 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0044;

28. серія ЯД №052449 на ім`я ОСОБА_28 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0055.

Розпорядженням голови Харківської РДА від 21.11.2008 №3475 розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 01.07.2007 №1588 «Про передачу у власність земельних ділянок» визнано таким, що втратило чинність.

Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27.12.2007 реєстр.№№5952, 5910, 5997, 5942, 5902, 5960, 5940, 5934, 5908, 5977, 5985, 5962, 5995, 5892, 5948, 5993, 5987, 5924, 5918, 5993, 5979, 5894, 5888, 5916, 5926, 5905, 5932, 5950 ТОВ «Укрскладбуд-центр» () набуло у приватну власність вказані 28 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Пісочинської селищної ради Харківського району.

В подальшому, розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 29.01.2009 №22 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки ТОВ «Укрскладбуд-центр» на території Харківського району» затверджено проект землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, на підставі якого вищезазначені земельні ділянки об`єднано в дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0037 площею 48,9592 га та земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0087 площею 6,0000 га та одночасно змінено їх цільове призначення із земель категорії сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на землі категорії промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, для будівництва та подальшого обслуговування індустріально-логістичного парку.

На підставі розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 10.03.2009 №115 «Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження голови обласної державної адміністрації від 29.01.2009 №22» розпорядження голови ХОДА від 29.01.2009 №22 визнано таким, що втратило чинність.

Підставою для прийняття розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 10.03.2009 №115 була, серед іншого, відсутність висновку органу охорони культурної спадщини щодо вищезазначеного проекту землеустрою.

Незважаючи на втрату чинності розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 29.01.2009 №22, право власності ТОВ «Укрскладбуд-центр» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0037 зі зміненим цільовим призначенням та категорією було посвідчено державним актом ЯЖ 465937 від 10.06.2009.

В подальшому ТОВ «Укрскладбуд-центр» здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0037 на земельні ділянки з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45.6787 га та кадастровим номером :01:001:0029 площею 3.2742 га.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.08.2018 № 8038 ТОВ «Укрскладбуд-центр» (продавець) відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0038 на користь ТОВ "УКРСКЛАД-СХІД" (покупець) ().

Проте у межах спірної земельної ділянки, яка знаходиться на території Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, розташований об`єкт культурної спадщини пам`ятку археології «Кургани (у кількості 6 од.)». Оскільки відповідно до положень статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини пам`ятки археології" можуть перебувати лише у державній власності, передача спірної земельної ділянки у приватну власність є неможливою, а отже відповідач протиправно зареєстрував відповідне право.

Судом під час дослідження матеріалів справи, зокрема копії Паспорту пам`ятники історії та культури СРСР було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 20.04.1987 за №183 взято під державну охорону об`єкт культурної спадщини пам`ятку археології Курганний могільник із 6 курганів та присвоєно охоронний номер 2266 (індекс 1.3.-2.20.23) (т. 2 а.с. 38 - 41).

Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 20.04.1987 за №184 щодо вказаної пам`ятки археології встановлено охоронну зону по всій площі курганів та на відстані 50 метрів від їх меж.

Наказом міністра культури та інформаційної політики від 03.09.2020 №2088 пам`ятку археології «Кургани (у кількості 6 од.)» внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення, присвоєно охоронний номер 5046-Ха.

Відповідно до «Висновку за результатами наукового археологічного дослідження» наданого науковими співробітниками Державного підприємства Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» інституту археології НАН України від 30.05.2024 №19-в/19-24 пам`ятка археології «Кургани (у кількості 6 од.)» частково розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45.6787, зокрема, кургани №5, №6 та частково курган №4. (т. 3 а.с. 175 - 191).

Таким чином на думку Прокурора земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038 підлягає поверненню Державі в особі Харківської обласної військової адміністрації.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

Згідно з частинами 4 та 5 статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Згідно статей 1, 3 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом "д" частини 1 статті 19 ЗК України, однією з категорій земель є землі історико-культурного призначення.

У статті 150 ЗК України визначено, що до особливо цінних земель відносяться, зокрема землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані: городища, кургани, давні поховання, пам`ятні скульптури та мегаліти, наскальні зображення, поля давніх битв, залишки фортець, військових таборів, поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв, каналів, шляхів.

Згідно зі статтею 54 Земельного кодексу України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, меморіальних парків, давніх поховань, архітектурних ансамблів і комплексів встановлюються охоронні зони з забороною діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання цих земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Пунктом "г" частини першої статті 150 ЗК України визначено, що землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель.

Згідно преамбули до Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 3 статті 25 Закону України "Про охорону культурної спадщини" юридичні та фізичні особи зобов`язані забезпечити збереженість пам`яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори.

Європейською конвенцією про охорону археологічної спадщини від 16 січня 1992 року, ратифікованою Україною 27 серпня 2004 року наголошено, що археологічна спадщина є головним елементом пізнання історії людства та справжнім свідком стародавньої історії. Археологічна спадщина включає споруди, архітектурні ансамблі, розбудовані та облаштовані ділянки території, рухомі об`єкти, інші пам`ятки, а також їхній контекст, незалежно від місця розташування на суходолі або під водою.

У пункті 54 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини від 19лютого 2009 року у справі "Козачоглу проти Туреччини" (Kozacioglu v. Turkey), заява №2334/03, зроблено висновок, що збереження культурної спадщини і, де це може бути застосовано, її раціональне використання мають на меті, крім підтримки певної якості життя, збереження історичних, культурних коренів і традицій мистецтва того чи іншого регіону та його населення. Як такі вони є значною цінністю, захист і поширення якої покладено на органи державної влади.

З огляду на висновки, викладені Європейським судом з прав людини у рішенні в справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь урегульовано Законом України "Про охорону культурної спадщини". У преамбулі цього Закону зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Набрання чинності Законом України "Про охорону культурної спадщини", який замінив Закон УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" в регулюванні питань, пов`язаних з пам`ятками історії та культури, не призвело до скасування охоронюваного статусу об`єктів культурної спадщини.

Вищевикладені висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Матеріалами справи підтверджується, що пам`ятку археології "Кургани" взято під охорону, як об`єкт культурної спадщини та присвоєно охоронний номер 2266, рішенням Виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 20.04.1987 за №183 (т.2, а.с. 38-41).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" пам`ятки історії та культури (до яких відповідно до ст.6 Закону відносяться пам`ятки археології) перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 8 вказаного Закону виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Переліки пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів (ч. 3, ст. 17 Закону).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 29 Закону з метою забезпечення охорони пам`яток історії, археології, містобудування і архітектури, монументального мистецтва встановлюються охоронні зони, зони регулювання забудови і зони охоронюваного природного ландшафту в порядку, який визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Зони охорони пам`яток історії та культури встановлюються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за поданням відповідних державних органів охорони пам`яток. Зони охорони пам`яток історії та культури включаються в проекти планування, забудови і реконструкції відповідних міст та інших населених пунктів.

У межах зазначених зон забороняються провадження земляних, будівельних та інших робіт, а також господарська діяльність без дозволу відповідних органів охорони пам`яток Союзу РСР або Української РСР.

Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 20.04.1987 за №184 щодо вказаної пам`ятки археології встановлено охоронну зону по всій площі курганів та на відстані 50 метрів від їх меж.

12.07.2000 набрав чинності Закон України "Про охорону культурної спадщини", яким врегульовано правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

У статті 2 Закону України "Про охорону культурної спадщини" за видами об`єкти культурної спадщини поділяються, зокрема, на: археологічні - рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.

Об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Відповідно до п. 4 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 16.12.2004 №2245-IV "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури" (3600-09), до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

При цьому, Законом України №2245-IV від 16.12.2004 статтю 17 вказаного Закону доповнено частиною четвертою такого змісту: «Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв». Вказана частина статті 17 Закону в редакції від 16.12.2004 є незмінною по теперішній час.

Отже вбачається, що на момент прийняття розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації від 01.07.2007 №1588 «Про передачу у власність земельних ділянок» в законодавстві існувала пряма заборона на передачу земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, у приватну власність.

Законодавством не передбачено вибуття таких земель з державної власності (тобто зміни титульного власника та титульного володільця), спірна земельна ділянка на теперішній час продовжують перебувати у власності держави, а отже, положення вказаної статті про вилучення (викуп) у державну власність земель, на яких розташовані пам`ятки археології, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено, що розпорядженням Харківської районної державної адміністрації від 01.07.2007 №1588 «Про передачу у власність земельних ділянок» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства без зміни цільового призначення за рахунок земель запасу категорії сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, за межами населеного пункту на території Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області.

На підставі вказаного розпорядження 28 громадянам видано державні акти про право власності на землю.

Однак, у подальшому, розпорядженням голови Харківської РДА від 21.11.2008 № 3475 розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 01.07.2007 №1588 «Про передачу у власність земельних ділянок» визнано таким, що втратило чинність.

Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 27.12.2007 реєстр.№№5952, 5910, 5997, 5942, 5902, 5960, 5940, 5934, 5908, 5977, 5985, 5962, 5995, 5892, 5948, 5993, 5987, 5924, 5918, 5993, 5979, 5894, 5888, 5916, 5926, 5905, 5932, 5950 ТОВ «Укрскладбуд-центр» () набуло у приватну власність вищевказані 28 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Пісочинської селищної ради Харківського району.

Таким чином відчуження вищевказаних земельних ділянок відбулося після втрати чинності розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 01.07.2007 №1588.

В подальшому, розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 29.01.2009 № 22 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки ТОВ «Укрскладбуд-центр» на території Харківського району» затверджено проект землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, на підставі якого вищезазначені земельні ділянки об`єднано в дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0037 площею 48,9592 га та земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0087 площею 6,0000 га та одночасно змінено їх цільове призначення із земель категорії сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на землі категорії промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, для будівництва та подальшого обслуговування індустріально-логістичного парку.

На підставі розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 10.03.2009 №115 «Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження голови обласної державної адміністрації від 29.01.2009 №22» розпорядження голови ХОДА від 29.01.2009 №22 визнано таким, що втратило чинність.

Підставою для прийняття розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 10.03.2009 №115 була, серед іншого, відсутність висновку органу охорони культурної спадщини щодо вищезазначеного проекту землеустрою, який у даному випадку був обов`язковий, оскільки, рішенням Виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 20.04.1987 за №183 взято під державну охорону об`єкт культурної спадщини пам`ятку археології «Кургани (у кількості 6 од.)», де було присвоєно охоронний номер 2266.

Крім того щодо вказаної пам`ятки археології встановлено охоронну зону по всій площі курганів та на відстані 50 метрів від їх меж Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 20.04.1987 за №184.

Незважаючи на втрату чинності розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 29.01.2009 № 22, право власності ТОВ «Укрскладбуд-центр» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0037 зі зміненим цільовим призначенням та категорією було посвідчено державним актом ЯЖ 465937 від 10.06.2009.

ТОВ «Укрскладбуд-центр» здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0037 на земельні ділянки з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45.6787 га та кадастровим номером :01:001:0029 площею 3.2742 га.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Укрскладбуд - центр» був обізнаний про прийняті вищевказані розпорядження Харківською районною державною адміністрацією та Харківською обласною державною адміністрацією, а також про визнання їх такими, що втратили чинність, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 27.09.2012 у справі № 2018/13568/2012.

В зазначеній постанові судом було встановлено про злочинний характер дій представника ТОВ «Укрскладбуд - центр» Кузьміна І.М. щодо зміни цільового призначення земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0037 и :01:006:0087.

Суд звертає увагу, що Велика палата Верховного суду неодноразово виснувала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону (постанова від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61).

Проте з боку ТОВ «Укрскладбуд - центр» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.08.2018 № 8038 (продавець) відчужує земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0038 на користь ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» (покупець).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 06.03.2025 № 75 встановлено, що засновниками (учасниками) ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» є ТОВ «Укрскладбуд - центр» та ТОВ «Укрскладбуд», а також кінцевим бенефіціарним власником у зазначених товариств є ОСОБА_29 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 06.03.2025 № 45 встановлено, що засновниками (учасниками) ТОВ «Укрскладбуд - центр» є ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД», а також кінцевим бенефіціарним власником у зазначених товариств є ОСОБА_29 .

Вищевказане свідчить не про що інше аніж пов`язаність зазначених юридичних осіб, що у свою чергу виключає принцип добросовісної поведінки.

З вищезазначеного вбачається, що Відповідач не мав перешкод у доступі до інформації про протиправний характер відведення та формування спірної земельної ділянки, мав можливість встановити факт відсутності відповідних погоджень, зокрема висновку органу охорони культурної спадщини щодо вищезазначеного проекту землеустрою та, проявивши розумну обачність, не міг не усвідомлювати факт незаконності набуття у власність земельної ділянки з кад.№:01:002:0038.

Як вбачається з даних ДЗК спірна земельна ділянка належить за категорії до «Земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення» та цільовим призначенням «Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості».

Єдину систему обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та типів, а також порядок переміщення (перенесення) пам`ятки визначає Порядок обліку об`єктів культурної спадщини, затверджений наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.04.2013 за № 528/23060.

Згідно з п. 3.1 Порядку облікова картка об`єкта культурної спадщини, коротка історична довідка, акт технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини подаються за місцезнаходженням таких об`єктів на розгляд науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, консультативних рад органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та наукової (вченої) ради установи, організації, діяльність якої пов`язана з охороною культурної спадщини, які оцінюють відповідність кожного об`єкта критеріям, зазначеним у пунктах 10 і 11 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760 (п. 5.2 Порядку).

Для вирішення питання про занесення (незанесення) до Реєстру об`єктів культурної спадщини, включених до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення, зазначених у пункті 5.1 цього розділу, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради забезпечують проведення перегляду цих списків (переліків) (далі - перегляд).

Згідно з п. 6.1 Порядку подання щодо занесення до Реєстру щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, а також занесення (незанесення) до Реєстру об`єктів культурної спадщини, зазначених у пункті 5.1 розділу V цього Порядку, подаються за місцезнаходженням таких об`єктів органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органами охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або Українським товариством охорони пам`яток історії та культури та іншими громадськими організаціями, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, - до Мінкультури України.

До подання додаються перелік об`єктів культурної спадщини, складений за формою згідно з додатком 2 та/або додатком 5 до цього Порядку, облікова документація на кожний зазначений у відповідному переліку об`єкт культурної спадщини, протокол відповідно до пункту 3.4 розділу ІІІ та пункту 5.4 розділу V цього Порядку.

Рішення про занесення (незанесення) щойно виявлених об`єктів культурної спадщини до Реєстру, а також об`єктів культурної спадщини, зазначених у пункті 5.1 розділу V цього Порядку, приймається відповідно до категорії пам`ятки: щодо пам`яток місцевого значення - Мінкультури України за поданням органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури та інших громадських організацій, до статутних завдань яких належить питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Наказом міністра культури та інформаційної політики від 03.09.2020 №2088 пам`ятку археології «Кургани (у кількості 6 од)» внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення, присвоєно охоронний номер 5046-Ха.

Вказаний наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 03.09.2020 № 2020 № 2088 також розміщено на сайті Державного реєстру нерухомих пам`яток України за посиланням: https://mcsc.gov.ua/kulturna-spadshchyna/derzhavnyy-reiestr-nerukhomykh-pam-iatok-ukrainy/.

З огляду на те, що пам`ятка археології місцевого значення «Кургани (у кількості 6 од.)» взято на державний облік відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» та проведено його паспортизацію як пам`ятника історії та культури СРСР, враховуючи положення п. 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини», вказана пам`ятка археології були і є пам`яткою культурної спадщини відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини», а земельна ділянка, на якій розміщене це поселення, належить до земель історико-культурного призначення.

Відповідно до «Висновку за результатами наукового археологічного дослідження» наданого науковими співробітниками Державного підприємства Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» інституту археології НАН України від 30.05.2024 №19-в/19-24 пам`ятка археології «Кургани (у кількості 6 од.)» частково розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45.6787, зокрема, кургани №5, №6 та частково курган №4.

Порівнявши опис місця розташування пам`ятки археології «Кургани (у кількості 6 од.)», яке зазначено в паспорті та обліковій картці, висновки за результатами наукового археологічного, а також схематичне зображення земельної ділянки історико-культурного призначення, суд доходить висновку, що на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45.6787 частково розташована пам`ятка археології «Кургани (у кількості 6 од.)»

Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (пункт б).

Відповідно до пунктів 5, 6 цього Порядку суб`єктами прийняття рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, внесення змін до відомостей Реєстру, передбачених абзацами другим - п`ятим пункту 1 розділу V цього Порядку, внесення змін до Реєстру відповідно до категорії пам`яток є: Кабінет Міністрів України - щодо пам`яток національного значення; Мінкультури - щодо пам`яток місцевого значення. Суб`єктом розгляду питань занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, внесення змін до відомостей Реєстру, передбачених абзацами другим - п`ятим пункту 1 розділу V цього Порядку, внесення змін до Реєстру є Мінкультури.

У розділі VIII зазначеного Порядку визначено процедуру вилучення пам`яток із Реєстру, за змістом якого саме Мінкультури в межах визначених повноважень є тим суб`єктом, який приймає рішення щодо пам`яток місцевого значення про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, внесення змін до відомостей Реєстру та ін.

Статтею 16 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено, що інформування про об`єкти культурної спадщини, занесені до Реєстру, провадиться шляхом: публікації Реєстру та внесених до нього змін; надання інформації, що міститься в Реєстрі, у відповідь на запит на інформацію; встановлення охоронних дощок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам`ятках або в межах їхніх територій незалежно від форм власності.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Реєстру та внесених до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні та на своєму офіційному веб-сайті.

Судом не встановлено прийняття рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, про вилучення пам`ятки пам`ятка археології «Кургани (у кількості 6 од.)» частково розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45.6787 з Реєстру нерухомих пам`яток України, а відтак відсутність правових підстав для віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення та можливості розпоряджатися такими землями органом місцевого самоврядування у загальному порядку без урахування відповідного статусу.

При цьому встановлення таких обставин має суттєве значення для вирішення спору, оскільки від встановлення обставин правового статусу спірної земельної ділянки залежить як застосування відповідних норм матеріального права, так і результати розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 922/2304/23.

Станом на момент внесення до Реєстру пам`ятки археології «Кургани (у кількості 6 од.)» на підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 03.09.2020 № 2088 питання встановлення зон охорони пам`яток, буферні зони об`єктів всесвітньої спадщини, історичні ареали населених місць врегульовано статтею 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (у відповідній редакції) з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

До суду не надано рішення про визначення меж території пам`ятки археології «Кургани (у кількості 6 од.)».

Умовою належності земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єктів, визначених статями 53, 54 Земельного кодексу України, статтею 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини", зважаючи на імперативність якої, земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди, яка є пам`яткою архітектури.

Відповідно, невстановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка, не належить до земель історико-культурного значення.

Відповідно до частини 6 статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Таким чином, частина 1 статті 54 Земельного кодексу України, як і частина 6 статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", визначають правовий режим земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології. Проте, на відміну від частини 6 статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", стаття 54 Земельного кодексу України стосується земельних ділянок, на яких розташовані або можуть бути розташовані об`єкти культурної спадщини, в тому числі й об`єкти археологічної спадщини.

Отже, стаття 54 Земельного кодексу України врегульовує правовий режим усіх ділянок такої категорії земель як землі історико-культурного призначення незалежно від виду пам`яток, які на них розташовані (пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби). Натомість приписи частини 6 статті 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" стосуються окремої підкатегорії із категорії земель історико-культурного призначення, а саме земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та запроваджують особливий правовий режим такої підкатегорії земель історико-культурного призначення, а також передбачають щодо них особливу охорону з боку держави.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, постанові Верховного суду від 16.04.2024 у справі №927/238/22.

Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.

Судом враховано, що пам`ятки археології, знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, а отже нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно з Законом України "Про охорону культурної спадщини" не може перебувати в приватній чи комунальній власності.

Зазначена позиція викладена у правових висновках постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 922/1412/22, ухваленої у подібних правовідносинах.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів.

Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована. Отже, спірна земельна ділянка була передана з державної власності протиправно (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21).

Щодо реєстрації права власності за Відповідачем.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15-16 Цивільного кодексу України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57) та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40)).

Серед способів захисту порушених прав та інтересів законодавець у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України розрізняє визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежно оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами.

При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

Отже, якщо законом не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, то це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку певної категорії.

Крім того, власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа.

Відповідно до статей 330, 387 та 658 ЦК України право власності дійсного власника майна презюмується і не припиняється із втратою майна, це право підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника майна.

У разі протиправної передачі цих об`єктів у приватну власність, ураховуючи їх правовий титул, відповідне порушення, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Стосовно випадків незаконного зайняття земель історико-культурного призначення Верховний суд неодноразово вказував на ефективність та правомірність негаторного позову про повернення земельної ділянки як способу захисту.

Аналогічна правова позиція у тотожних правовідносинах наводиться Верховним судом у постановах від 05.10.2022 у справі №557/303/21 від 17.05.2023 у справі №748/1335/20, від 17.04.2024 у справі № 922/1412/22, від 18.06.2024 у справі № 922/ 1976/22, від 26.06.2024 у справі № 922/1975/22, від 04.04.2024 у справі № 317/372/22 та багатьох інших.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038 зареєстрована на праві приватної власності за ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД», проте згідно обмежень встановлених законодавством не може перебувати у приватній власності із виникненням титульного власника та титульного володільця, тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо вказаної земельної ділянки підлягають захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про зобов`язання ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» (презумпційного власника) повернути спірну земельну ділянку Державі (титульному власнику) в особі Харківської обласної військової адміністрації.

Згідно з частинами першою-другою, шостою статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.

Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.

Пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України "Про охорону культурної спадщини" не може перебувати в приватній чи комунальній власності.

Верховний суд у постановах від 22.05.2019 у справі № 751/1776/17, від 17.04.2024 у справі № 922/1412/22, від 18.06.2024 у справі 922/1976/22, ухвалених у подібних правовідносинах, зазначає, що статтею 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована.

Зайняття приватним власником земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована. Отже, спірна земельна ділянка (земельні ділянки шляхом об`єднання яких вона сформована) була передана з державної власності протиправно (аналогічна правова позиція в тотожних правовідносинах викладена у пункті 6.13 постанови Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 922/1975/22).

Відповідно до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності.

При цьому, ч. 5 ст. 122 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Спірна земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів та на ній розташована пам`ятка археології.

Суд зазначає, що наявні підстави для повернення земельної ділянки з кад. №:01:002:0038 Державі в особі Харківської обласної військової адміністрації.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку.

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає вчинення державної реєстрації факту набуття чи припинення відповідних речових прав на підставі судових рішень про: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є, таким чином, визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта.

Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав суб`єкта, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Як вже було встановлено судом спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038 перебуває у власності іншого ніж з ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» власника, а саме у державній власності Харківської обласної військової (державної) адміністрації.

Таким чином, факт існування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з кад. № :01:002:0038 суперечить самій суті державної реєстрації прав, позаяк правопорядок не може визнавати і підтверджувати право власності, яке не виникло та не існує.

Таким чином, скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» на спірну земельну ділянку є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права держави.

Крім того, статтями 16, 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки закривається і відповідна Поземельна книга.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Статтею 7 вказаного Закону передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать: ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селищ, міст; здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні; ведення поземельних книг та надання витягів із Державного земельного кадастру про земельні ділянки.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин є Держгеокадастр України.

Відповідно до частини 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 79 ЗК України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За приписами статті 79-1 цього Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Земельна ділянка з кад. № :01:002:0038 зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки як земельна ділянка промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із цільовим призначення для будівництва та подальшого обслуговування індустріально-логістичного парку.

Слід наголосити, що ці відомості про цільове призначення спірної земельної ділянки не впливають на правовий режим ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний із фактом перебування на ділянці пам`ятки археології.

Частиною 10 статті 24 вказаного Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються відомості щодо цільового призначення земельної ділянки (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи викладене, для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

При цьому скасування реєстрації земельної ділянки з припиненням прав на неї є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельної ділянки.

Крім того, враховуючи, що відповідно до положень частини 10 статті 24 вказаного Закону «Про Державний земельний кадастр» скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації.

Слід зазначити, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038 утворена в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0037.

Водночас, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0037 сформована на підставі розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 29.01.2009 №22 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки ТОВ «Укрскладбуд-центр».

При цьому, на підставі розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 10.03.2009 №115 «Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження голови обласної державної адміністрації від 29.01.2009 №22» розпорядження голови ХОДА від 29.01.2009 №22 визнано таким, що втратило чинність.

Таким чином, правова підстава для державної реєстрації в ДЗК земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0037 та, як наслідок, земельних ділянок утворених в результаті її поділу (зокрема, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038), перестала існувати ще 10.03.2009.

Водночас, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038 і по теперішній час зареєстрована в ДЗК як земельна ділянка промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення із цільовим призначення для будівництва та подальшого обслуговування індустріально-логістичного парку.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Таким чином, скасування державної реєстрації земельної ділянки призведе до припинення її існування як об`єкту цивільних справ, який було сформовано незаконно з огляду на неправомірне включення до її складу земель історико-культурного призначення.

За таких обставин, суд доходить висновку, що ефективним способом захисту є відновлення прав титульного власника на спірну земельну ділянку, тобто держави, шляхом скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки з одночасним скасуванням державної реєстрації права приватної власності на неї.

Водночас, суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19.

Так, у зазначеній постанові Верховний суд наголосив, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо.

Тобто, у справі №446/478/19 предмет доказування є відмінним від предмету доказування у даній справі, спірні відносини врегульовані різними актами матеріального права, загалом справи не є пов`язаними, а відносини не є подібними ні за змістом, ні за суб`єктом складом.

У даній справі Прокурором заявлено негаторний позов про повернення земельної ділянки історико-культурного призначення.

Стосовно випадків незаконного зайняття земель історико-культурного призначення Верховний суд неодноразово вказував на ефективність та правомірність негаторного позову про повернення земельної ділянки як способу захисту.

Зазначена правова позиція у тотожних правовідносинах наводиться Верховним судом у постановах від 17.05.2023 у справі №748/1335/20, від 17.04.2024 у справі № 922/1412/22, від 18.06.2024 у справі № 922/ 1976/22, від 26.06.2024 у справі № 922/1975/22, від 04.04.2024 у справі № 317/372/22 та багатьох інших.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0038 зареєстрована на праві приватної власності за ТОВ "УКРСКЛАД-СХІД" проте згідно обмежень встановлених законодавством не може перебувати у приватній власності із виникненням титульного власника та титульного володільця, а тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо вказаної земельної ділянки підлягають захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про зобов`язання ТОВ "УКРСКЛАД-СХІД " (презумпційного власника) повернути спірну земельну ділянку Державі (титульному власнику) в особі Харківської обласної військової адміністрації.

Таким чином, питання про застосування ефективного способу захисту у правовідносинах пов`язаних із протиправним зайняттям приватним власником земельних ділянок історико-культурного призначення із розташованими на них пам`ятками археології вже було вирішено Верховним судом у справах з тотожним предметом, змістом позовних вимог та суб`єктом складом.

З урахуванням викладеного, Прокурором в рамках негаторного позову заявлено належну та ефективну вимогу про повернення спірної земельної ділянки її титульному власнику.

Водночас, можливість повернення земельної ділянки історико-культурного призначення її титульному власнику не ставиться у залежність від того, яку частину такої земельної ділянки займає пам`ятка археології.

Вказаний підхід у тотожним правовідносинах наведено Верховним судом у постанові від 04.04.2024 у справі №317/372/22 за позовом про повернення земельної ділянки історико-культурного призначення, яка частково зайнята курганним могильником.

Крім того, суд визнає безпідставними доводи Відповідача, що задоволення позову Прокурора буде порушувати принцип пропорційності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном та Відповідач понесе індивідуальний і надмірний тягар, що суперечить висновкам ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року).

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно.

У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протокол.

Зокрема, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Водночас, висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У цьому спорі, з огляду на характер правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Як зазначалось, Конституція України (ст.ст. 13, 14) визначає, що земля, водні та інші ресурси є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

З огляду на вказане, земля, інші природні ресурси є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави та об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України).

У спорах стосовно земель історико-культурного призначення, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у збереженні історичної спадщини у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 4-5 ст. 54 Конституції України).

Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

У постанові від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21 Верховним Судом наголошено, що під час здійснення охорони культурної спадщини уповноважені органи державної влади керуються у своїй діяльності приписами Конституції України, міжнародних договорів, ратифікованих у встановленому порядку, а також спеціального закону, а саме Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, якщо предметом охоронних заходів є забезпечення збереження характерних властивостей об`єкта культурної спадщини.

Також, переглядаючи справу № 640/8728/21 Верховний Суд зазначив, що не можна скасовувати закріплений на нормативному рівні правовий статус відповідної території як об`єкта культурної спадщини, виводити її з - під державної охорони (охорони законом), надавати необґрунтовану перевагу приватним інтересам над громадським інтересом територіальної громади до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства, який визнається Україною згідно з домовленостями Сторін, досягнутими у Рамковій конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.

З огляду на викладене, у спірних правовідносинах загальнодержавний інтерес у контролі за використанням земель історико-культурного призначення за цільовим призначенням для гарантування збереження історичної спадщини переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у його власності.

Повернення державі земельної ділянки історико-культурного призначення, незаконно відчуженої приватній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель історико-культурного призначення.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 122 постанови від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 звернула увагу на те, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому ефективні засоби юридичного захисту.

Кінцевий презумпційний власник не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема пред`явивши вимогу до попереднього набувача, в якого він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України (див. постанову Верховного суду від 09.12.2020 у справі 676/2332/18).

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача (презумпційного власника).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 63 постанови від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-вказала, що з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцеві набувачі, можуть заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, а у разі здійснення поліпшень цих ділянок, які не можна відокремити від них без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельних ділянок.

У вказаних справах Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про наявність різних (невзаємозамінних) способів захисту прав кінцевого набувача земельної ділянки, а саме:

- звернення кінцевого набувача до особи, в якої він придбав земельну ділянку, з вимогою про відшкодування збитків;

- звернення кінцевого набувача о власника земельної ділянки про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належало право на її витребування чи повернення, необхідних витрат на утримання та збереження цієї ділянки;

- звернення кінцевого набувача до власника земельної ділянки про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки (у разі здійснення її поліпшень, які не можна відокремити без завдання шкоди).

Таким чином, національне законодавство України надає відповідачу ефективні механізми юридичного захисту своїх прав у випадку повернення від нього спірної земельної ділянки.

За таких обставин, задоволення позовних вимог Прокурора за даним позовом не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та невиправданим (непропорційним) втручанням у право ТОВ «УКРСКЛАД-СХІД» на мирне володіння майном.

Щодо вимог Прокурора про закриття розділу у Державному реєстрі, суд зазначає наступне.

Закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи визначає стаття 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно частини першої якої встановлено, що розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі: знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Дії по закриттю розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є виконавчими діями, а не способом захисту. Таким чином суд не може задовольнити в цій частині позовні вимоги.

Щодо заяви Відповідача про залишення позову без руху та застосування правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки в даній справі позов не віндикаційний, а отже практика Великої Палати Верховного Суду на яку посилається Відповідач не релевантна.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах"

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору покладаються пропорційно розміру задоволених вимог.

З підстав викладеного та наявною загрозою, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на працездатність, великий обсяг поданих документів та доказів, вивчення надвеликого об`єму практики на які посилалися учасники справи та які застосовані судом при виготовленні кінцевого документу, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 238 ГПК України, а тому повний текст рішення Господарського суду Харківської області від 24 квітня 2025 року у справі №922/2860/24 складено за межами ст. 238 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Усунути перешкоди державі в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації (, вул. Сумська, будинок 64, місто Харків, 61002) у користуванні і розпорядженні землями державної власності історико-культурного призначення, шляхом:

2.1. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю УКРСКЛАД-СХІД (; вулиця Саксаганського, будинок 41, місто Київ, 01033) повернути державі в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації () земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45,6787 га;

2.2. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю УКРСКЛАД-СХІД (; вулиця Саксаганського, будинок 41, місто Київ, 01033) на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0038 площею 45,6787 га.

3. Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю УКРСКЛАД-СХІД (; вулиця Саксаганського, будинок 41, місто Київ, 01033) на користь Харківської обласної прокуратури (61001, місто Харків, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 4; ) судовий збір у розмірі 3633,60грн.

4. Видати накази після набрання рішення законної сили.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено "07" травня 2025 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою.

Суддя І.П. Жигалкін