ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/4604/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2025, прийняте суддею Бездолею Ю.С., м. Одеса, повний текст складено 14.02.2025,

у справі №916/4604/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ"

про стягнення 91 020 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 91020 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині здійснення оплати вартості наданої позивачем послуги з перевезення вантажу на підставі підписаного між сторонами договору-заявки про надання транспортних послуг №СU33/АPR24 від 06.04.2024.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 18.10.2024 відкрито провадження у справі №916/4604/24.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.02.2025 у справі №916/4604/24 (суддя Бездоля Ю.С.) позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" 91020 грн заборгованості за договором-заявкою про надання транспортних послуг №CU33/APR24 від 06.04.2024 та 2422,40 грн судового збору.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості наданих йому послуг з перевезення вантажу на підставі договору-заявки про надання транспортних послуг №СU33/АPR24 06.04.2024, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" відповідної заборгованості.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2025 у справі №916/4604/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів надання Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" відповідачу послуг з перевезення вантажу.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (91020 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 17.03.2025 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції було встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 01.04.2025.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

06.04.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" ("Замовник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" ("Виконавець") укладено договір-заявку про надання транспортних послуг №CU33/APR24 (далі договір-заявка №СU33/АPR24 від 06.04.2024), відповідно до пункту 1 якого за дорученням Замовника Виконавець зобов`язується доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі, а Замовник зобов`язується оплатити Виконавцю за перевезення вантажу в розмірі, терміни та в порядку, встановленої в цьому договорі.

У пункті 2 договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024 узгоджені умови перевезення, а саме: найменування вантажу вантаж згідно зі специфікацією вагою 1808,80 кг; оціночна вартість вантажу 55000 дол. США; адреса завантаження Турція, Bodrum; дата подачі на завантаження 06.04.2024; адреси розвантаження Одеська обл., с. Усатово, вул. Желєзнодорожників, 14; марка та державний номер тягача Mercedes-Benz AE3269HE; дані водія Данилевський Ігор; вартість перевезення (еквівалент в грн з ПДВ) 2300 дол. США.

Оплата перевезення здійснюється на банківський рахунок Виконавця протягом 24 годин з моменту отримання вантажу вантажоотримувачем у місці розвантаження (пункт 3 договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024).

В силу пункту 4 договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024 доказом виконання перевезення Виконавцем є підписана вантажоодержувачем ТТН або СМР.

За умовами пункту 5 договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024 оригінали документів, рахунок, акт, податкова накладна (при необхідності) разом з СМР або ТТН з відміткою про прийом та здачу вантажу Виконавець зобов`язаний надати Замовнику протягом 10 календарних днів з моменту розвантаження автомобіля.

Договір-заявка №СU33/АPR24 від 06.04.2024 підписаний та скріплений печатками сторін, при цьому у пункті 19 цього договору викладено реквізити сторін, які містять неточності у відомостях про Замовника, зокрема, вказано , між тим на відтиску печатки відповідача відображено , який відповідає коду Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ", вказаному у Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У матеріалах справи наявна копія міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 08.04.2024, в якій зазначено наступні відомості щодо перевезення: відправник вантажу BORUM ENDUSTRIYEL MUTFAK EKIPMANLARI TURZ SAN VE LTD STI (графа 1); отримувач вантажу CONTAINERS OF UKRAINE LLC (графа 2); місце розвантаження UKRAINE (графа 3); місце завантаження TURKIYE (графа 4); документи, що додаються INVOICE NO: GSS008/05.04.2024 (графа 5). Крім того, у графах 17 та 23 вказаної міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) міститься інформація про перевізника REGION LTD (52030, Obuhivka, Ternova str., 16-A, Dnipropetrovsk region, Ukraine; сode: 24443191).

09.04.2024 позивачем оформлено рахунок №47 за договором-заявкою №CU33/APR24 від 06.04.2024 на загальну суму 91020 грн за наступні послуги: транспортні послуги за маршрутом Bodrum (Туреччина) п/п Ісакча п/п Орлівка (автомобіль Mercedes Benz AE3269HE) вартістю 38988 грн; транспортні послуги за маршрутом п/п Ісакча п/п Орлівка с. Усатово, Одеська обл., Україна (автомобіль Mercedes Benz AE3269HE) вартістю 51032 грн; експедиторська винагорода (автомобіль Mercedes Benz AE3269HE) вартістю 1000 грн.

В адресованих відповідачу вимогах б/н від 19.07.2024 та б/н від 03.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП", посилаючись на не здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" оплати вартості наданої позивачем послуги з перевезення вантажу за договором-заявкою №CU33/APR24 від 06.04.2024, просило погасити відповідну заборгованість у розмірі 91020 грн.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 91020 грн заборгованості з оплати вартості послуги з перевезення вантажу на підставі підписаного між сторонами договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості наданих йому послуг з перевезення вантажу за договором-заявкою №CU33/APR24 від 06.04.2024, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" відповідної заборгованості.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 929 Цивільного кодексу України, яка узгоджується із положеннями статті 316 Господарського кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що транспортно-експедиторська діяльність це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (частина перша статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність").

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується з юридично значущих фактів, які визначаються виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

З огляду на те, що відповідачем заперечується факт існування у нього заборгованості за договором-заявкою №СU33/АPR24 від 06.04.2024, яка була заявлена Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" до стягнення у даній справі, апеляційний господарський суд вважає за необхідне першочергово встановити обставину наявності/відсутності такої заборгованості та її розмір (у разі наявності). Відповідна обставина має бути встановлена виходячи з наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які відображають реальні господарські операції за вказаним правочином, зміст таких операцій та вартість відповідних послуг (у випадку їх надання).

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом цієї ж статті господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

В силу частин першої, другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, визначено, що господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що, з огляду на вищенаведені приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом погодження заявки, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сама по собі заявка не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки остання свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).

Частинами одинадцятою-тринадцятою статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" унормовано, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Як зазначалося вище, у пункті 4 договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024 визначено, що доказом виконання перевезення Виконавцем є підписана вантажоодержувачем ТТН або СМР.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що зміст наявної у матеріалах справи міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 08.04.2024 жодним чином не підтверджує факт надання відповідачу послуг з перевезення вантажу у міжнародному сполученні саме позивачем, оскільки у вказаному первинному документі відсутні відомості про Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП", натомість перевізником значиться інша юридична особа REGION LTD (52030, Obuhivka, Ternova str., 16-A, Dnipropetrovsk region, Ukraine; сode: 24443191), що безпідставно залишилося поза увагою Господарського суду Одеської області під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за ідентифікаційним кодом 24443191 зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН", місцезнаходженням якого є адреса: 52030, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, смт Обухівка, вул. Тернова, 16-А).

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" та Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН" є окремими юридичними особами з відмінними ідентифікаційними кодами та різними зареєстрованими адресами місцезнаходження.

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що позивач уповноважив Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН" здійснювати перевезення вантажу для відповідача та, як наслідок, залучив вказане товариство до виконання зобов`язань, взятих на себе Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" на підставі договору-заявки №СU33/АPR24 від 06.04.2024.

Жодних інших доказів, які б підтверджували надання позивачем послуг з перевезення вантажу за договором-заявкою №СU33/АPR24 від 06.04.2024, до суду першої інстанції не подано.

Водночас, позивач, на якого процесуальним законом покладено обов`язок доказування обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, діючи розумно та обачливо, повинен був розуміти, що стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує, та, як наслідок, мав врахувати доказову силу міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 08.04.2024 в контексті відсутності в ній жодних ідентифікуючих ознак, які б свідчили про надання Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" послуг з перевезення вантажу за замовленням відповідача. Однак, позивач не надав до Господарського суду Одеської області доказів вжиття ним заходів, спрямованих на збирання документів/інформації в обґрунтування власної правової позиції, зокрема, доказів звернення до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГІОН" з запитами на отримання інформації щодо існування між ними правовідносин, які зумовили організацію перевезення вантажу за вказаною вище накладною, як і не звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про витребування таких доказів (інформації), між тим в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги недоведеність позивачем факту надання ним послуг з перевезення вантажу у міжнародному сполученні на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 08.04.2024 на виконання договору-заявки №CU33/APR24 від 06.04.2024, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2025 у справі №916/4604/24 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.02.2025 у справі №916/4604/24 скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" відмовити.

Витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСАВТО ГРУП" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНТЕЙНЕРИ УКРАЇНИ" 2906,88 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.05.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук