ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/142/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління командування сил України-не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с. Кумарі, Миколаївської області-не з`явився;

від ОСОБА_1 , с.Кам`яна Балка, Миколаївської області- не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління командування сил України

на ухвалу про відмову у відкритті провадження Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2025 року м. Миколаїв, суддя першої інстанції Коваль С.М., повний текст складено та підписано 03.02.2025 року

у справі № 915/142/25

за позовом: Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління командування сил України, м.Миколаїв

до відповідача: 1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с. Кумарі, Миколаївської області 2) ОСОБА_1 , с.Кам`яна Балка, Миколаївської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.02.2013 та визнання недійсним договору оренди землі від 20.02.2023; усунення перешкод у користуванні майном

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог, вимог позовної заяви третьої особи та ухвали суду першої інстанції.

В січні 2025 року Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління командування сил України звернулося до Господарського суду Миколаївського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с. Кумарі, Миколаївської області та ОСОБА_1 , с. Кам`яна Балка, Миколаївської області, в якій просило:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.02.2023, предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0531, загальною площею 2,0 га, що розташована в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, та відповідно до якого право власності на неї набув ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_1 ;

визнати недійсним договір оренди землі від 20.02.2023, укладений між ОСОБА_1 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований за номером 67783866 від 29.05.2023;

усунути перешкоди у здійсненні Миколаївському квартирно-експлуатаційному управлінню права розпорядження та користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» повернути в державну власність в особі Миколаївської обласної військової адміністрації з правом постійного користування Миколаївському квартирно-експлуатаційному управлінню () земельну ділянку з кадастровим номером: :01:000:0531, загальною площею 2,0 га, що розташована на території в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельна ділянка площею 2,0 га вибула з постійного користування Міністерства оборони України в особі Миколаївського КЕУ поза волею законного землекористувача.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2024 року у справі №915/142/25 (суддя Коваль С.М.) Миколаївському квартирно-експлуатаційному управлінню командування сил України відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спірні правовідносини виникли з цивільних правовідносин між фізичною особою ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Миколаївського КЕУ, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с. Кумарі, Миколаївської області є лише стороною в оспорюваному Миколаївським КЕУ правочині про оренду земельної ділянки, тому позов не віднесений до юрисдикції господарських судів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління командування сил України з ухвалою суду не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2024 року про відмову у відкритті провадження у справі № 915/142/25 скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права і неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, скаржник посилається на те, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок чого неправильно визначив коло правовідносин, які їх регулюють, та застосував для їх вирішення помилкові норми матеріального та процесуального права.

Позивач зауважує, що при написанні позову ним визначено весь ланцюг договорів, які призвели до відчуження земельної ділянки, при цьому позов пред`явлено саме до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с.Кумарі, Миколаївської області як до останнього набувача, оскільки саме зазначений суб`єкт користується та розпоряджається земельною ділянкою та отримав таке право на 49 років згідно умовам договору оренди землі, від 20.02.2023, та саме зазначена особа станом на момент пред`явлення позову порушує права та законні інтереси законного землекористувача.

Таким чином, позиція суду щодо того, що предметом розгляду даної справи є правочини, укладені між фізичною особою Дудник та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», на думку скаржника, є невірною, оскільки в даному випадку існують правовідносини у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, а не у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

У зв`язку з вищевикладеним, на думку скаржника, цей спір має бути розглянутий за правилами господарського судочинства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління командування сил України на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2025 року у справі №915/142/25 та призначено справу до розгляду на 14.04.2025 о 10 год.

Судове засідання 14.04.2025 не відбулося в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, судді зі складу колегії суддів, який не є суддею-доповідачем, Колоколова С.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05 травня 2025 року призначено справу №916/142/25 до розгляду на 12.05.2025 року о 10:00.

Відповідачі своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представники учасників справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку до електронного кабінету позивача та відповідача-1, а також звіт про доставку на офіційну електронну адресу відповідача-2 ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду,

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2025 року про відмову у відкритті провадження у справі №915/142/25 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України, і відсутні підстави для її скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як зазначалось вище, в січні 2025 року Миколаївське квартирно-експлуатаційне управління командування сил України звернулося до Господарського суду Миколаївського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с. Кумарі, Миколаївської області та ОСОБА_1 , с.Кам`яна Балка, Миколаївської області в якій просило:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.02.2023, предметом якого стала земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0531, загальною площею 2,0 га, що розташована на території в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, та відповідно до якого право власності на неї набув ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_1 ;

визнати недійсним договір оренди землі від 20.02.2023, укладений між ОСОБА_1 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований за номером 67783866 від 29.05.2023;

усунути перешкоди у здійсненні Миколаївському квартирно-експлуатаційному управлінню права розпорядження та користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» повернути в державну власність в особі Миколаївської обласної військової адміністрації з правом постійного користування Миколаївському квартирно-експлуатаційному управлінню () земельну ділянку з кадастровим номером: :01:000:0531, загальною площею 2,0 га, що розташована на території в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що земельна ділянка площею 2,0 га вибула з постійного користування Міністерства оборони України в особі Миколаївського КЕУ поза волею законного землекористувача.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2024 року у справі №915/142/25 (суддя Коваль С.М.) Миколаївському квартирно-експлуатаційному управлінню командування сил України відмовлено у відкритті провадження у справі з мотивів непідсудності розгляду справи за правилами господарського судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спірні правовідносини виникли з цивільних правовідносин між фізичною особою ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Миколаївського КЕУ, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», с. Кумарі, Миколаївської області є лише стороною в оспорюваному Миколаївським КЕУ правочині про оренду земельної ділянки, тому позов не віднесений до юрисдикції господарських судів.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви №29458/04 та №29465/04).

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика Європейського суду з прав людини право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17 та від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

Водночас, за змістом частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші - за правилами цивільного судочинства. Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи, що виникають із земельних правовідносин, за винятком тих, розгляд яких визначено в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: - наявність у них спору про право цивільне та - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).

Разом із цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22).

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Фактично, даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на земельну ділянку.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції від 07.02.2019) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідний порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

Процедура та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру (у тому числі і державна реєстрація земельної ділянки під час її формування) визначаються Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останній висновок Великої Палати Верховного Суду, яким у цьому випадку є висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19: "зазначені фізичні особи є власниками земельних ділянок та не мають статусу підприємців. Саме з цих підстав справа у цьому спорі не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до пунктів 6, 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, як про це помилково вказав суд апеляційної інстанції, та має розглядатись за правилами цивільного судочинства згідно зі статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України", якому відповідають оскаржувані у цій справі судові рішення.

Інший підхід до визначення юрисдикції призводить до можливості ініціювати у межах єдиних спірних правовідносин справи, що будуть розглядатися судами різних юрисдикцій в залежності від сформованих позивачем вимог та складу відповідачів, що є недопустимим (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22).

Судом встановлено, що у даній справі позивач оспорює дійсність договору купівлі-продажу від 17.02.2023, предметом якого стала земельна ділянка з кадастровим номером: :01:000:0531, загальною площею 2,0 га, що розташована на території в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, та відповідно до якого право власності на неї набув ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_1 та договору оренди землі від 20.02.2023, укладеного між ОСОБА_1 , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», зареєстрованого за номером 67783866 від 29.05.2023, тобто, реєстрації права власності стосується саме фізичної особи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що оскільки фактично даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на земельну ділянку, даний спір не має встановлених нормами Господарського процесуального кодексу України ознак господарської юрисдикції і повинен вирішуватись у порядку саме цивільного судочинства.

Враховуючи вище наведене та з огляду на заявлені вимоги, предмет та характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спір у цій справі виник між фізичною особою ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Миколаївського КЕУ, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» є лише стороною в оспорюваному Миколаївським КЕУ правочині про оренду земельної ділянки та має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

При цьому, інші доводи скаржника, викладені ним в апеляційної скарги на оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, також не спростовують висновків місцевого господарського суду щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження, а фактично зводяться лише до незгоди з прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням у даній справі та ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях відповідача, що не може слугувати підставами для його скасування.

За змістом п.1 ч. 1 ст. 175 і п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Отже, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом було правомірно відмовлено у відкритті провадження у даній справі, а доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління командування сил України необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2025 року про відмову у відкритті провадження у справі № 915/142/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 175, 231, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління командування сил України на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 03.02.2025 року про відмову у відкритті провадження у справі № 915/142/25 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 03.02.2025 року про відмову у відкритті провадження у справі № 915/142/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені статтею 288 Господарського процесуального кодекс України.

Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І. Колоколов
Я.Ф. Савицький