ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про забезпечення позову

"09" травня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1769/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О.,

розглянувши заяву (вх. № 2-715/25 від 08.05.2025) Фізичної особи-підприємця Ямбуренка Максима Миколайовича про забезпечення позову

у справі № 916/1769/25

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ямбуренка Максима Миколайовича ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Трофімова (67840, Одеська обл., Одеський район, с. Молодіжне, вул. Новоселів, буд. 1-А, корпус 1, приміщення 4)

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Ямбуренко Максим Миколайович звернувся із позовною заявою від 02.05.2025 (вх. № 1844/25 від 07.05.2025) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Трофімова основного боргу в сумі 2 210 790 грн; інфляційних втрат в сумі 247 757, 02 грн; трьох процентів річних в сумі 52 426, 95 грн; пені в сумі 434 315, 23 грн; судового збору в сумі 44 179, 34 грн; витрат на професійну правничу допомогу в сумі 90 000 грн.

Фізична особа-підприємець Ямбуренко Максим Миколайович звернувся із заявою, сформованою в системі Електронний суд 08.05.2025 (вх. № 2-715/25 від 08.05.2025), в якій просить накласти арешт на майно та грошові кошти, які знаходяться на рахунках, відкритих у будь-яких банківських або інших фінансово-кредитних установах та належать Товариству з обмеженою відповідальністю Трофімова в межах суми позовних вимог у розмірі 2 945 289, 20 грн.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявник послався на перебування у провадженні суду справи № 916/1769/25 за позовом фізичної особи-підприємця Ямбуренка Максима Миколайович до Товариства з обмеженою відповідальністю Трофімова про стягнення заборгованості за договором суборенди сільськогосподарської техніки з екіпажем (водієм) № 16/05-24 від 16.05.2024 в розмірі 2 945 289, 20 грн. Як зазначає позивач, на виконання умов вказаного договору ним надано відповідачу послуги з суборенди сільськогосподарської техніки з екіпажем в період з 05.06.2024 по 21.07.2024 на загальну суму 2 810 790 грн, що підтверджується актом надання послуг № 2 від 29.06.2024. У порушення взятих на себе зобов`язань, передбачених п. 4.2 договору та ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трофімова» здійснило часткову оплату наданих послуг в сумі 600 000, 00 грн, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем становить 2 210 790, 00 грн.

Направлена позивачем на адресу відповідача претензія про сплату заборгованості від 08.10.2024 залишилась без задоволення та офіційної відповіді.

Вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Трофімова» безперервно надає усні запевнення у майбутній оплаті боргу, які не підтверджені жодними конкретними діями, що свідчить про свідоме затягування часу та ухилення від виконання законних вимог кредитора.

З метою забезпечення реального захисту порушених майнових прав та законних інтересів позивача в майбутньому, а також гарантування фактичного виконання майбутнього судового рішення, виникла нагальна та обґрунтована необхідність звернутись до суду із цією заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Трофімова» в межах суми заявлених позовних вимог. Застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є виправданим за наявності достатньо обґрунтованого припущення, що грошові кошти, які обліковуються на рахунках відповідача на момент розгляду цієї справи, можуть бути недобросовісно виведені, що істотно ускладнить або взагалі унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Враховуючи очевидну недобросовісну поведінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трофімова», повне ігнорування досудової претензії та усні запевнення, які не мають жодного практичного підтвердження, у заявника існують обґрунтовані побоювання щодо вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання майбутнього судового рішення шляхом виведення грошових коштів з банківських рахунків.

Звертає увагу суду на те, що обраний захід забезпечення позову є абсолютно пропорційним та спрямований виключно на запобігання ймовірним порушенням законних прав та інтересів позивача, забезпечення балансу інтересів сторін та гарантування фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог у межах суми позовної заяви. Зазначає, що підстави для застосування зустрічного забезпечення, передбачені ст. 140 ГПК України, наразі повністю відсутні, оскільки вжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Трофімова», жодним чином не спричинить виникнення будь-яких збитків у відповідача, які б могли перевищувати розмір заявлених позивачем обґрунтованих вимог.

На підтвердження вказаних обставин позивачем до позовної заяви додано: договір надання в суборенду сільськогосподарської техніки з екіпажем № 16/05-24 від 16.05.2024; додаток № 1 до договору надання в суборенду сільськогосподарської техніки з екіпажем № 16/05-24 від 16.05.2024; акт приймання-передачі до договору надання в суборенду сільськогосподарської техніки з екіпажем № 16/05-24 від 16.05.2024; рахунок на оплату № 2 від 29.06.2024; акт надання послуг № 2 від 29.06.2024; платіжну інструкцію № 2097 від 21.08.2024; претензію за вих. 192/24 від 08.10.2024 про сплату заборгованості.

Дослідивши матеріали поданої заяви про забезпечення позову, господарський суд вважає її такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно зі ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положення зазначеної норми пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. ч. 2, 4, 14 ст. 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.

Ч. 1 ст. 138 ГПК України визначено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору, якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі Кюблер проти Німеччини).

Велика Палата Верховного Суду у п.п. 46-48 постанови від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Статті 138, 136 ГПК України передбачають право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Втім, під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. У спорах майнового характеру про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, розглядаючи питання забезпечення позову у справах про стягнення заборгованості, дійшла, зокрема, висновку, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (пункт 23).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 904/1260/24 від 16.09.2024.

Крім того, суд зазначає, що за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення суми позову доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів (аналогічна позиція міститься у пункті 31 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

З урахуванням вимог, передбачених ст. ст. 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду і чинними нормами ГПК, вирішуючи питання про забезпечення позову, суди перевіряють, а заявник відповідно повинен навести суду достатні підстави для застосування того чи іншого виду забезпечення позову, надати відповідні докази на їх підтвердження та відповідність основним критеріям.

Предметом позову, з яким звернувся позивач до господарського суду є майнова вимога про стягнення грошових коштів, а саме заборгованості в розмірі 2 945 289, 2 грн, що виникла на підставі договору №16/05-24 від 16.05.2024 про надання послуг суборенди комбайнів з екіпажем.

У претензії про сплату заборгованості за вих. 192/24 від 08.10.2024 зазначено, що станом на 08.10.2024 загальна сума боргу, яку Товариство з обмеженою відповідальністю «Трофімова» зобов`язане сплатити суборендарю за договором надання в суборенду сільськогосподарської техніки з екіпажем № 16/05-24 від 16.05.2024 становить 2 210 790 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність між сторонами спору щодо існування у відповідача обов`язку сплатити на користь позивача заборгованість у сумі 2 945 289, 2 грн, а виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у відповідача присудженої до стягнення суми заборгованості, яка є значною.

Виходячи з наведеного, зважаючи на значний розмір заборгованості, стягнення якої є предметом позову, а також з урахуванням неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення суми позову, суд вважає заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на майно та на грошові кошти, в межах ціни позову співмірними та справедливими в даному випадку.

При цьому, суд ураховує, що заходи забезпечення позову не позбавляють відповідача права володіти та користуватися належним йому майном з огляду на положення ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України та звертає увагу на можливість відповідача звернутися до суду із заявою про часткове скасування заходів забезпечення позову у разі, якщо на його рахунках перебуває сума коштів у розмірі, передбаченому в ухвалі про забезпечення позову, або вартість майна (його частини) перевищує розмір накладеного арешту у порядку, передбаченому ст. 145 ГПК України.

При цьому суд вбачає наявний зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову (накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову) та предметом позовних вимог (стягнення грошових коштів) та співмірність вказаних заходів забезпечення позову і предмету позову, оскільки арешт грошових коштів, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, має на меті подальше звернення стягнення на такі кошти в межах розміру заявлених вимог у разі задоволення позову.

За своєю суттю арешт майна це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже, накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вищевказаний захід забезпечення позову відповідає ст. ст. 136, 137 ГПК України, а також вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог.

Вжиття вказаного заходу забезпечення даного позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди заявнику.

Суд наголошує, що заходи забезпечення позову є тимчасовими на період вирішення спору по суті та спрямовані на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті з метою зупинення вчинення під час розгляду справи дій, які матимуть відповідні юридичні наслідки, що можуть призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Отже, з огляду на вищевказані норми та наведені обставини у сукупності, розглянувши заяву, сформовану в системі Електронний суд 08.05.2025 (вх. № 2-715/25 від 08.05.2025) про забезпечення позову, виходячи з характеру обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення вказаної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 140 ГПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Ч. 6 ст. 140 ГПК України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно з ч. 8 ст. 140 ГПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

За приписами ч. 1, 2, 4 ст. 144 ГПК України ухвала господарського суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. ст. 136 - 138, ст. ст. 140, 143, 145, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву, сформовану в системі Електронний суд 08.05.2025 (вх. № 2-715/25 від 08.05.2025), Фізичної особи-підприємця Ямбуренка Максима Миколайовича про забезпечення позову задовольнити.

2. Вжити заходи забезпечення позову в межах ціни позову в розмірі 2 945 289, 20 грн шляхом:

- накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю Трофімова (67840, Одеська обл., Одеський район, с. Молодіжне, вул. Новоселів, буд. 1-А, корпус 1, приміщення 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 36718696) в будь-яких банківських або інших фінансово-кредитних установах, крім рахунків із спеціальним режимом використання та рахунків (зокрема, кореспондентських), звернення стягнення на які заборонено законом;

- накладення арешту на майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю Трофімова (67840, Одеська обл., Одеський район, с. Молодіжне, вул. Новоселів, буд. 1-А, корпус 1, приміщення 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 36718696) на праві власності (тимчасове обмеження права на відчуження/розпорядження майном, без обмеження/ позбавлення права користування ним).

Стягувачем за цією ухвалою є: Фізична особа-підприємець Ямбуренко Максим Миколайович ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Боржником за цією ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю Трофімова (67840, Одеська обл., Одеський район, с. Молодіжне, вул. Новоселів, буд. 1-А, корпус 1, приміщення 4, ідентифікаційний код юридичної особи: 36718696).

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала набирає законної сили 09 травня 2025 року з моменту її підписання суддею у відповідності до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя Мусієнко Оксана Олегівна