ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/813/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Хлібопродукт» (64331, Харківська область, Ізюмський район, село Липчанівка, вулиця Миру, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 34136340),

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» (61002, місто Харків, вулиця Артема (теперішня назва Алчевських) будинок 24, квартира 28, ідентифікаційний код юридичної особи 38385877),

про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «АПК Хлібопродукт», звернулось до Господарського суд Харківської області із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро», про стягнення грошових коштів в розмірі 348 758,50 грн., що включають в себе 238 260,00 грн. розміру пені, 36 928,42 грн. розміру 3% річних, а також 73 570,08 грн. розміру інфляційного збільшення боргу.

13 березня 2025 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/813/25. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання до суду відзиву на позовну заяву, оформленого відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України, а також всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Клопотання, в порядку частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України від учасників даної справи не надходило.

Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених у позовній заяві не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного господарського процесуального законодавства. В матеріалах справи міститься сформована довідка про доставку 13 березня 2025 року о (об) 19:55 Товариству з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» в електронному вигляді ухвали Господарського суду Харківської області від 13 березня 2025 року по справі № 922/813/25 про відкриття провадження у справі.

У даному випаду судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частинами 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/813/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позові не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, враховуючи стислі процесуальні строки, встановлені для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач в позовній заяві, між товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Хлібопродукт" та товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» укладено договір поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року. За вказаним договором, на підставі рахунку № 8 від 20 січня 2022 року ТОВ «АПК Хлібопродукт» було здійснено 100% передплату за 22 000 літрів дизельного палива та сплачено грошові кошти у розмірі 627 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 3722 від 21 січня 2022 року.

Також, позивач вказує, що між товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Хлібопродукт" та товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» укладено договір поставки № 2101 від 21 січня 2022 року щодо поставки дизельного палива. За вказаним договором, на підставі рахунку № 9 від 21 січня 2022 року було здійснено 100% передплату за договором поставки № 2101 від 21 січня 2022 року та сплачено грошові кошти у розмірі 627 000,00 грн. з ПДВ за 22 000 літрів дизельного палива, що підтверджується платіжним дорученням № 3731 від 21 січня 2022 року на суму 627 000,00 грн.

Позивач наполягає на тому факті, що товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» дизельне паливо за договором поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року та за договором поставки № 2101 від 21 січня 2022 року на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Хлібопродукт» поставлено не було.

Ураховуючи факт відсутності товару, 20 квітня 2023 року на адресу місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» позивачем було направлено вимогу про виконання обов`язків за Договором в повному обсязі вих. № 20/04-01 від 20 квітня 2023 року щодо поставки дизельного палива за договором поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року та за договором поставки № 2101 від 21 січня 2022 року.

Відсутність активних дій з боку відповідача щодо поставки дизельного палива, змусило позивача скерувати до Господарського суду Харківської області позов про повернення, в межах дії договорів поставки № 2001 від 20 січня 2021 року та № 2101 від 21 січня 2021 року, суми передоплати в розмірі 1 254 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15 серпня 2023 року по справі № 922/2406/23 позов задоволено, присуджено стягнути з ТОВ Профіт Агро" на користь ТОВ "АПК Хлібопродукт" 1 254 000,00 грн. заборгованості та 18 810,00 грн. судового збору.

15 серпня 2023 року на виконання рішення Господарського суду Харківської області 15 вересня 2023 року був виданий наказ.

Позивачем стверджується, що в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання наказу Господарського суду Харківської області від 15 вересня 2023 року у справі № 922/2406/23, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А. від 27 грудня 2023 року за № 73686785, частину грошових коштів боргу було стягнуто в примусовому порядку, а частину грошових коштів сплачено відповідачем добровільно, втім сума боргу станом на сьогоднішній день складає 426 732,56 грн. Банківські перекази з руху коштів на виконання рішення Господарського суду Харківської області від 15 серпня 2023 року по справі № 922/2406/23, позивач підтверджує Випискою по рахунку ТОВ «АПК Хлібопродукт» в АТ «Укрексімбанк» за період з 25 серпня 2023 року по 17 січня 2024 року.

У зв`язку із несплатою боргу відповідачем позивач, нарахував на суму боргу 238 260,00 грн. пеню, 36 928,42 грн. 3% річних, а також 73 570,08 грн. інфляційне збільшення боргу.

Вище викладені обставини послугували підставою для звернення позивачем до суду для захисту прав та інтересів підприємства позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Як вказано вище, відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом судового розгляду у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 348 758,50 грн., що включають в себе 238 260,00 грн. розміру пені, 36 928,42 грн. розміру 3% річних, а також 73 570,08 грн. розміру інфляційного збільшення боргу, а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, між товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Хлібопродукт" (далі за текстом позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» (далі за текстом відповідач) укладено договір поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року. За вказаним договором, на підставі рахунку № 8 від 20 січня 2022 року ТОВ «АПК Хлібопродукт» було здійснено 100% передплату за 22 000 літрів дизельного палива та сплачено грошові кошти у розмірі 627 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 3722 від 21 січня 2022 року.

Також, між товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Хлібопродукт" та товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» укладено договір поставки № 2101 від 21 січня 2022 року щодо поставки дизельного палива. За вказаним договором, на підставі рахунку № 9 від 21 січня 2022 року було здійснено 100% передплату за договором поставки № 2101 від 21 січня 2022 року та сплачено грошові кошти у розмірі 627 000,00 грн. з ПДВ за 22 000 літрів дизельного палива, що підтверджується платіжним дорученням № 3731 від 21 січня 2022 року на суму 627 000,00 грн.

20 квітня 2023 року на адресу місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» позивачем було направлено вимогу про виконання обов`язків щодо поставки дизельного палива за договором поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року та за договором поставки № 2101 від 21 січня 2022 року, на протязі 7 календарних днів з моменту отримання даної вимоги, але не пізніше 28 квітня 2023 року.

Відсутність активних дій щодо поставки дизельного палива, спонукали позивача звернутись до Господарського суду Харківської області із позовом про стягнення попередньої оплати у розмірі 1 254 000,00 грн.

Факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань в межах дії договорів поставки № 2001 від 20 січня 2021 року та № 2101 від 21 січня 2021 року, укладеним між товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Хлібопродукт" та товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» та наявність у останнього заборгованості у розмірі 1 254 000,00 грн., встановлено рішенням Господарського суду Харківської області від 15 серпня 2023 року у справі № 922/2406/23.

При цьому суд звертає увагу, що в межах справи № 922/2406/23 стосувалось виключно повернення попередньої оплати.

Згідно частини статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення Господарського суду Харківської області від 15 серпня 2023 року у справі № 922/2406/23 набрало законної сили, жодною із сторін спору оскаржено не було.

На виконання рішення суду у справі № 922/2406/23 було видано наказ від 15 вересня 2023 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як свідчать матеріали справи, 27 грудня 2023 року, в межах виконавчого провадження щодо виконання наказу Господарського суду Харківської області від 15 вересня 2023 року по справі № 922/2406/23, відкритого приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Нелюба М.А. за № 73686785 , частину грошових коштів з товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» було стягнуто в примусовому порядку, а частину грошових коштів останній сплатив добровільно. Алгоритм перерахунку грошових коштів в межах виконавчого провадження підтверджується Випискою по рахунку ТОВ «АПК Хлібопродукт» в АТ «Укрексімбанк» за період з 25.08.2023 року по 17.01.2024 року, зокрема сплати були проведені наступним чином:

- 25 серпня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

- 31 вересня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

- 04 вересня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

- 29 вересня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно

- 03 жовтня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

- 27 жовтня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

- 31 жовтня 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

- 01 листопада 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

03 листопада 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

08 листопада 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

14 листопада 2023 року сума у розмірі 50 000,00 грн. повернена добровільно;

29 грудня 2023 року сума у розмірі 276 684,32 грн. повернена примусово в межах виконавчого провадження;

17 січня 2024 року сума у розмірі 583,12 грн. повернена примусово в межах виконавчого провадження.

Отже, судове рішення у справі № 922/2406/23 відповідачем повністю не виконано. Сума боргу станом на сьогоднішній день складає 426 732,56 грн. Доказів своєчасної оплати заборгованості у розмірі 1 254 000,00 грн. матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення основного боргу за договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Враховуючи те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Вказана правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 902/330/17, від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Серед іншого, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України надає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Таким чином, наявність рішення Господарського суду Харківської області від 15 серпня 2023 року у справі № 922/2406/23 про стягнення з відповідача грошових коштів, яке не виконане в повному обсязі, не позбавляє позивача права вимагати сплати нарахувань, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за весь період прострочення основного зобов`язання.

Оскільки заборгованість, остаточно визначену рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/2406/23, відповідачем повністю не сплачено (доказів зворотного суду не надано), тому нарахування позивачем сум 3% річних та інфляційних втрат від знецінення грошових коштів є правомірним. Позивачем заявлено до стягнення 36 928,42 грн. розміру 3% річних за період з 29 квітня 2023 року по 11 березня 2025 року, а також 73 570,08 грн. розміру інфляційного збільшення боргу за період прострочення з 29 квітня 2023 року по 04 лютого 2025 року.

Всебічний та повний розгляд справи, покладає на суд, як арбітра, обов`язок перевірити та оцінити правильність методологію та алгоритм розрахунку похідних вимог у сукупності із всіма представленими до матеріалів справи доказами. Зокрема, судом встановлено, що темпоральні межі розрахунку похідних вимог визначається позивачем наступним чином:

- початок обрахунку похідних вимог розрахований виходячи з моменту прострочення по даті поставки товару (28 квітня 2023 року є кінцевою датою, яка визначена позивачем у Вимозі за вих. № 20/04-01 від 20 квітня 2023 року, (а. с. 12, том 1));

- кінець обрахунку нарахування похідних вимог має різні періоди нарахування (інфляційні втрати по 04 лютого 2025 року та 3% річних по 11 березня 2025 року), що не суперечить вимогам процесуального законодавства.

Матеріали справи свідчать, що відповідач у визначені строки товар позивачу у повному обсязі не поставив.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15 серпня 2023 року у справі № 922/2406/23, яке вступило в закону силу, та є преюдиційним в силу Конституції України, підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк зобов`язання щодо поставки дизельного палива в межах дії договорів поставки № 2001 від 20 січня 2021 року та № 2101 від 21 січня 2021 року на суму 1 254 000,00 грн не здійснив, та є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім сум 3% річних (за період з 29 квітня 2023 року по 11 березня 2025 року), суд дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині 36 928,42 грн. розміру 3% річних є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Суд вважає за доцільне також послатися на висновки Великої Палати Верховного Суду, надані в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, зокрема, про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Натомість у даній справі такі обставини судом не встановлені, а сума нарахувань 3% річних у сумі 36 928,42 грн. не дозволяє стверджувати про їх нерозумність, несправедливість та неспівмірність, та не може бути підставою для реалізації судом права на зменшення належних до стягнення нарахувань.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для зменшення відсотків річних, оскільки, розмір нарахованих позивачем відсотків річних відповідає законодавству та не є надмірним, зважаючи на розмір основної заборгованості. Зменшення розміру інфляційних втрат законодавством не передбачено і висновок Великої Палати Верховного Суду з приводу можливості зменшення відповідних нарахувань у вказаній постанові у справі № 922/1125/25 не міститься.

Щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 73 570,08 грн., то позивачем в розрахунку ціни позову (а. с. 59, том 1) зазначено, як вже вказано вище по тексту цього рішення, період нарахування цієї вимоги з 29 квітня 2023 року по 04 лютого 2025 року.

Враховуючи, що у розрахунку похідних вимог лютий 2025 року охоплює всього 4 дні нарахування, то у розрахунку місяць лютий 2025 року не враховується під час розрахунку цієї похідної вимоги, що узгоджується із сталою практикою Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 надала наступні роз`яснення:

- сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця;

- якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці;

- методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

1) час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

2) час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за заявлений ним період з 29 квітня 2023 року по 04 лютого 2025 року, суд встановив, що вірна сума інфляційних втрат складає 69 716,82 грн. (проти заявленого в позові розміру інфляційних втрат 73 570,08 грн.), що зумовлює суд задовольнити позов в цій частині частково у сумі 69 716,82 грн.

Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення розміру 3% річних в сумі 36 928,42 грн., а також 69 716,82 грн. розміру інфляційного збільшення боргу.

У позовній заяві позивач також просить стягнути з відповідача 238 260,00 грн пені.

Господарським кодексом України закріплено право сторін на власний розсуд формулювати умову договору про штрафні санкції (з дотриманням правил частини 1 статті 231 Господарського кодексу України), їх розмір, спосіб обчислення, підстави застосування, співвідношення із збитками.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно статті 546, статті 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій.

Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Подібна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 910/17876/19.

Отже, невиконання стороною прийнятих на себе зобов`язань має наслідком визначену відповідальність, яку сторони мали передбачити при укладенні договору за загальними засадами справедливості, добросовісності, розумності, а тому наслідки невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором покладаються на нього.

Так, відповідно до пункту 5.1. договорів поставки № 2001 від 20 січня 2021 року та № 2101 від 21 січня 2021 року у разі невиконання, або неналежного виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим Договором, винна сторона сплачує пеню у розмірі 0,5% за кожен день прострочення від суми невиконаного зобов`язання.

Пунктом 5.4. вказаних договорів передбачено, що відповідно до пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, а також терміни позовної давності при стягненні основного боргу та штрафних санкцій за цим Договором припиняється через три роки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Законом не передбачено врегулювання питання щодо сплати пені за повернення коштів передоплати. Сторони також не передбачили в умовах договору поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року та № 2101 від 21 січня 2022 року можливість сплати пені за повернення коштів передоплати і не визначали її розмір.

В умовах договору передбачено сплату пені виключно в частині неналежного виконання обов`язку щодо поставки товару. Навіть якщо припустити, що позивач нараховує пеню за прострочення строків поставки товару, то слід врахувати, що у зв`язку з надсиланням позивачем Вимоги про поставку товару (вих. № 20/04-01 від 20 квітня 2023 року, (а. с. 12, том 1)) у відповідача виник обов`язок поставити позивачу товар у визначені цією Вимогою строки, а саме до 28 квітня 2023 року.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, є грошовим зобов`язанням.

Відтак, з 29 квітня 2023 року (наступний день після закінчення строку поставки дизельного палива, визначеної у Вимозі від 20 квітня 2023 року за вих. № № 20/04-01) вимога позивача про повернення товару трансформувалась у грошове зобов`язання (повернення попередньої оплати).

Частина 6 статті 231 Господарського кодексу України не є нормою законодавства, яка встановлює обов`язок та умови сплати пені, тобто не є безумовною підставою для стягнення неустойки в силу закону. Зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Оскільки, як вже вказано вище по тексту цього рішення, в умовах договору поставки № 2001-1 від 20 січня 2022 року та № 2101 від 21 січня 2022 року сторони не передбачили можливість сплати пені за повернення коштів передоплати і не визначали її розмір, відсутні підстави для стягнення цієї санкції з відповідача у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не передбаченому Законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 908/1501/18 від 05 вересня 2019 року.

Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України"" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, з урахуванням понижуючої ставки судового збору за подання позовної заяви через систему «Електронний Суд», визначеної у Законі України «Про судовий збір».

Щодо визначеної позивачем суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи у розмірі 40 000,00 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням змін до Господарського процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

У свою чергу, частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України , зокрема, унормовано, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження судові дебати не проводяться.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц викладено правову позицію про те, що вимога частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (аналогічна норма міститься у частині 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України ) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Станом на час прийняття рішення у цій справі у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження понесених позивачем судових витрат у сумі 40 000,00 грн.

Суд звертає увагу, що з дати ухвалення рішення по даній справі, позивач має присічний строк на представлення документального підтвердження судових витрат у сумі 40 000,00 грн., а також розрахунки таких витрат, що зумовить застосування судом правого механізму охопленого пунктом 3 частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (ухвалення додаткового рішення).

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 128, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Агро» (Україна, 61002, Харківська область, місто Харків, вулиця Артема (теперішня назва Алчевських) будинок 24, квартира 28, ідентифікаційний код юридичної особи 38385877) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Хлібопродукт» (Україна, 64331, Харківська область, Ізюмський район, село Липчанівка, вулиця Миру, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 34136340) 3% річних у розмірі 36 928,42 грн., інфляційне збільшення суми боргу у сумі 69 716,82 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 1 279,74 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "12" травня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко