ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" травня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/700/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

при секретарі судового засідання: Трофименко С.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: не з"явився.

відповідача: не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», місто Харків,

до Комунального підприємства «Теплові мережі Роганської селищної ради», селище Докучаєвське,

про стягнення заборгованості за договором поставки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Теплові мережі Роганської селищної ради", про стягнення заборгованості за неналежне виконання грошових зобов`язань за договором розподілу природного газу № 200104ЕТ-1071-23 від 01 липня 2023 року, де сума основного боргу за період з вересня по грудень 2024 року складає 1 825 531,13 грн.; пеня складає 183 703,46 грн.; три відсотка річних складає 20 330,92 грн.; а також сума інфляційних втрат складає 98 932,30 грн.

04 березня 2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/700/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/700/25 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 27 березня 2025 року.

18 березня 2025 року від відповідача через систему «Електронний Суд» надійшов відзив (вх. № 6942), в якому останній просить закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу за період з вересня по грудень 2024 року в сумі 1 825 531,13 грн. в зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки 05 березня 2025 року повністю ним була повністю погашена сума основної заборгованості в розмірі 1 825 531,13 грн. за платіжними дорученнями № 66, 67, 68, 69, 1581 від 05 березня 2025 року. В іншій частині позовних вимог відповідача просить відмовити в задоволенні, в зв`язку з неправильним та необґрунтованим розрахунком, здійсненним позивачем.

25 березня 2025 року від позивача через систему «Електронний Суд» надійшла заява (вх. № 7549) про повернення частини суми судового збору через закриття провадження у справі № 922/700/25 в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 1 825 531,13 грн. (сума заборгованості за період з вересня по грудень 2024 року за послуги з розподілу природного газу) на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Свою позицію обґрунтовує тим, що після подачі позовної заяви відповідачем була погашена сума основної заборгованості.

27 березня 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено відкласти підготовче засідання на 03 квітня 2025 року.

03 квітня 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, визначено дату першого судового засідання по суті 24 квітня 2025 року.

24 квітня 2025 року, ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву по розгляду справи по суті на 01 травня 2025 року.

29 квітня 2025 року від відповідача через систему «Електронний Суд» надійшла заява (вх. № 10575) у відповідності до якої останній просить закрити провадження у справі № 922/700/25 в частині стягнення основного боргу в сумі 1 825 531,13 грн. за період з вересня по грудень 2024 року, в зв`язку з відсутністю предмету спору. В іншій частині позовних вимог прийняти рішення з врахуванням зроблених контррозрахунків, а також зменшити розмір пені, визначений в контррозрахунку в сумі 129 968,71 грн. - на 90%.

30 квітня 2025 року від відповідача через систему «Електронний Суд» надійшла заява про проведення засідання без його представника (вх. № 10659).

30 квітня 2025 року від позивача через систему «Електронний Суд» надійшли додаткові пояснення (вх. № 10676), в яких позивач не погоджується з контррозрахунком відповідача. Крім того, зазначає про свою незгоду із клопотанням відповідача про зменшення розміру пені на 90%

Представник позивача 01 травня 2025 року не прибув в судове засідання по розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив позицію позивача та відповідача, які ґрунтуються на наступному.

Як вказує позивач у позові, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" - є суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) на території Харківської області починаючи з 01 липня 2023 року.

Комунальне підприємство "Теплові мережі Роганської селищної ради" (відповідач, споживач) підписало заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу № 200104ЕТ-1071-23 від 01 липня 2023 року (далі за текстом договір).

Позивач у позові зазначає, що споживачем (відповідачем по даній справі) було самостійно визначено плановий обсяг замовленої річної потужності на 2023 рік, про що оператора ГРМ (позивача по даній справі) повідомлено листом за № 128 від 03 серпня 2023 року про наступне:

- Харківська область, Харківський район, смт. Рогань, вул. Культури, буд. 66 153 055 м3;

- Харківська область, Харківський район, с. Докучаєвське, вул. Академічна, буд. 9-А 565 445 м3;

- Харківська область, Харківський район, с. Хроли, вул. Зорянська, буд. 19-А 243 405 м3.

Позивач також вказує, що змін щодо кількісного складу точок розподілу природного газу (об`єктів споживача) та коригування обсягів споживання природного газу від відповідача не надходило.

Відповідно до Акту приймання-передачі природного газу від 30 вересня 2023 року позивачем споживачу була встановлена величина річної замовленої потужності на 2024 рік в об`ємі 2 293 380,82 м3, та відповідно, величина замовленої потужності на місяць обліковується в розмірі - 191 115,07 м3.

Як зазначає позивач, у 2024 році сторонами було складено та підписано наступні акти наданих послуг:

- № УХФ00015925 від 30 вересня 2024 року, згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у вересні 2024 року склав 191 115,07 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,79 грн.

- № УХФ00017925 від 31 жовтня 2024 року, згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у жовтні 2024 року склав 191 115,07 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,79 грн.

- № УХФ00020129 від 30 листопада 2024 року згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у листопаді 2024 року склав 191 115,07 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,79 грн.

- № УХФ00022259 від 31 грудня 2024 року згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у грудні 2024 року склав 191 115,06 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,76 грн.

Позивач вказує, що протягом спірного періоду (з вересня по грудень 2024 року) ним в повному обсязі було виконано зобов`язання щодо забезпечення можливості цілодобового доступу відповідача до газорозподільної системи та розподілу належних йому об`ємів (обсягів) природного газу. Натомість, як вказує позивач, відповідач свої зобов`язання з оплати послуг з розподілу природного газу за період з вересня по грудень 2024 року виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 1 825 531,13 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Відповідач позовні вимоги не визнає, свою позицію обгрунтовує тим, що 05 березня 2025 року ним була повністю погашена позовна сума основного боргу в сумі 1 825 531,13 грн., в тому числі:

- платіжною інструкцією № 66 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за вересень 2024 року;

- платіжною інструкцією № 67 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн.- за жовтень 2024 року;

- платіжною інструкцією № 68 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за листопад 2024 року;

- платіжною інструкцією № 69 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за грудень 2024 року/;

- платіжною інструкцією № 1581 від 05 березня 2025 року на суму 76 180,32 грн. за грудень 2024 року.

Таким чином, відповідач вважає, що на момент розгляду справи № 922/700/25 по суті, фактично відсутній предмет спору в частині стягнення основного боргу, а тому просить суд в частині стягнення основного боргу за період з вересня по грудень 2024 року в розмірі 1 825 531,13 грн. закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. Що стосується стягнення похідних вимог, то відповідач наполягає на тому факті, що ці суми розраховані невірно та необґрунтовано, без врахування пункту 6.6. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року за № 2498.

Відповідач надає власний контррозрахунок похідних вимог. Крім того, відповідач вказуючи на той факт, що основний борг ним повністю погашений, вини в затримці оплати наданих позивачем послуг немає, позивачем не представлено до справи докази наявності збитків із-за затримки в оплаті послуг, просимо при винесенні рішення зменшити розмір пені, визначений в контррозрахунку, на 90%.

Позивач заперечує проти заявленого відповідачем прохання про зменшення похідних вимог, а також вказує на невірність вказаних у контррозрахунку показників алгоритму перерахунку похідних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за неналежне виконання грошових зобов`язань за договором розподілу природного газу № 200104ЕТ-1071-23 від 01 липня 2023 року за період з вересня по грудень 2024 року.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 статті 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 статті 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За статтею 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За матеріалами справи встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" - є суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) на території Харківської області починаючи з 01 липня 2023 року.

Комунальне підприємство "Теплові мережі Роганської селищної ради" (відповідач, споживач) підписало заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу № 200104ЕТ-1071-23 від 01 липня 2023 року.

Таким чином, з 01 липня 2023 року комунальне підприємство "Теплові мережі Роганської селищної ради" є споживачем послуг з розподілу природного газу, яку надає товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Харківської філії товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" (позивач у справі) на підставі умов типового публічного договору розподілу природного газу, текст якого затверджений Постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року в редакції, що діяла станом на 01 липня 2023 року (далі - договір).

Згідно з пункту 2.1. договору оператор ГРМ (Позивач) зобов`язався надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов`язався прийняти зазначену послугу та сплачувати її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором.

Відповідно до пункту 6.1. договору оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ.

Споживач, що не є побутовим, оплачує замовлену потужність виходячи з наявних об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні, що є додатком до Договору розподілу природного газу.

Відповідно до пункту 6.4 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності (пункт 6.3. Договору).

Як встановлено судом, Постановою НКРЕКП від 30 грудня 2023 року за №1944 "Про встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу для ТОВ "Газорозподільні мережі України" тариф на послуги розподілу природного газу для Харківської філії встановлено в розмірі 1,99 грн за 1 м3 на місяць (без урахування ПДВ), що відповідно складає 2,388 грн (з урахуванням ПДВ).

Відповідно до пункту 2 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою.

Пункт 5 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ передбачає, що для нового споживача, що не є побутовим, та/або його об`єкта річна замовлена потужність споживача (його об`єкта) визначається споживачем за його заявою.

Розрахунки для нового споживача, що не є побутовим, та/або його об`єкта здійснюються виходячи з величини замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача до кінця календарного року та оплачуються споживачем рівномірними частками. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається шляхом множення тарифу на розподіл природного газу на співвідношення замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача до кількості місяців, які залишились до кінця календарного року, з урахуванням місяця, у якому здійснюється замовлення потужності.

За матеріалами справи встановлено, що споживач самостійно визначив плановий обсяг замовленої річної потужності на 2023 рік (липень - грудень 2023 року). Про плановий обсяг замовленої річної потужності на 2023 рік (липень - грудень 2023 року) споживач повідомив оператора ГРМ листом № 128 від 03 серпня 2023 року, в якому вказано наступна інформація:

- Харківська область, Харківський район, смт. Рогань, вул. Культури, буд. 66 153 055 м3;

- Харківська область, Харківський район, с. Докучаєвське, вул. Академічна, буд. 9-А 565 445 м3;

- Харківська область, Харківський район, с. Хроли, вул. Зорянська, буд. 19-А 243 405 м3.

Змін щодо кількісного складу точок розподілу природного газу (об`єктів споживача) та коригування обсягів споживання природного газу від відповідача не надходило. Відповідно до акту приймання-передачі природного газу від 30 вересня 2023 року, позивачем споживачу була встановлена величина річної замовленої потужності на 2024 рік в об`ємі 2 293 380,82 м3, та відповідно, величина замовленої потужності на місяць складає 191 115,07 м3.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини щодо розподілу природного газу для споживачів, що не є побутовими, шляхом укладення Типового договору розподілу природного газу відповідно до заяви-приєднання 200104ЕТ-1071-23 від 01 липня 2023 року. Доказів про розірвання даного договору матеріали справи не містять.

Двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору оператором ГРМ бере на себе обов`язок надати послугу з розподілу природного газу забезпечити постачання електричної енергії, в свою чергу споживач зобов`язується виконувати умови та порядок оплати спожитої послуги в обсягах і в терміни, які передбачені договором.

Відповідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До пункту 6.6. договору оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Тобто, умовами укладеного між сторонами договору визначено, що оплата з розподілу природного газу здійснюється на умовах попередньої оплати, але остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до пункту 10 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ надання оператором ГРМ послуги споживачу, що не є побутовим, за договором розподілу природного газу підтверджується підписаним між ними актом наданих послуг.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що позивачем були надані відповідачу послуги з розподілу природного газу, про що свідчать акти наданих послуг та акти приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами.

У 2024 році учасниками господарського договору (оператор ГРМ та споживач) складено та підписано наступні акти наданих послуг:

- № УХФ00015925 від 30 вересня 2024 року, згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у вересні 2024 року склав 191 115,07 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,79 грн.

- № УХФ00017925 від 31 жовтня 2024 року, згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у жовтні 2024 року склав 191 115,07 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,79 грн.

- № УХФ00020129 від 30 листопада 2024 року згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у листопаді 2024 року склав 191 115,07 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,79 грн.

- № УХФ00022259 від 31 грудня 2024 року згідно з яким об`єм розподіленого природного газу у грудні 2024 року склав 191 115,06 м. куб., а вартість наданих послуг дорівнює - 456 382,76 грн.

Як встановлено судом, на момент подачі позову (03 березня 2025 року) доказів того, що відповідач виконав свої зобов`язання зі сплати позивачу наданих послуг з розподілу природного газу за період з вересня по грудень 2024 року у сумі 1 825 531,13 грн., матеріали справи не містили.

До статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (у період, який вказано позивачем), а відтак порушив договірні зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України), що є поведінкою, яка суперечить добросовісній та чесній діловій практиці в сфері господарських відносин, а відтак в сукупності стає правовою підставою для захисту прав та інтересів позивача шляхом стягнення в судовому порядку заборгованості в розмірі 1 825 531,13 грн. за період з вересня по грудень 2024 року.

Водночас, судом встановлено, що під час розгляду справи в суді (позивач звернувся із даним позовом до суду 03 березня 2025 року), відповідачем 05 березня 2025 року сплачено на користь позивача суму в розмірі 1 825 531,13 грн., що підтверджуєтеся платіжною інструкцією № 66 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за вересень 2024 року; платіжною інструкцією № 67 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за жовтень 2024 року; платіжною інструкцією № 68 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за листопад 2024 року; платіжною інструкцією № 69 від 05 березня 2025 року на суму 456 382,79 грн. за грудень 2024 року; платіжною інструкцією № 1581 від 05 березня 2025 року на суму 76 180,32 грн. за грудень 2024 року (а. с. 51- 55, том 1).

Таким чином відповідачем було сплачено суму основного боргу за період з вересня по грудень 2024 року у розмірі 1 825 531,13 грн. в межах розгляду даної справи.

18 березня 2025 року від відповідача через систему «Електронний Суд» надійшов відзив (вх. № 6942), в якому останній просить закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 1 825 531,13 грн. в зв`язку з відсутністю предмета спору. Також позивач звернувся до суду із заявою про закриття провадження у справі (вх. № 7549 від 25 березня 2025 року) в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 825 531,13 грн.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на факт повної сплати відповідачем суми заборгованості під час розгляду справи, провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 825 531,13 грн. підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв"язку з чим суд задовольняє заяву позивача та відповідача про закриття провадження у справі (вх. № 6945 від 18 березня 2025 року та вх. № 7549 від 25 березня 2025 року).

Суд попереджує сторін, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спором між сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

У заяві позивача про закриття провадження у справі (вх. № 7549 від 25 березня 2025 року) останній підтримав решту позовних вимог, які не охоплюється фактом виконання відповідачем заявлених в цій справі позовних вимог, а саме стягнення пені у сумі 183 703,46 грн.; три відсотка річних у сумі 20 330,92 грн.; а також інфляційних втрат у сумі 98 932,30 грн.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 8.2 Типового договору визначено, що у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Перевіривши правильність нарахування пені, процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, однак здійснено позивачем арифметично не вірно та без врахування умовам договору.

Так, позивачем при здійсненні розрахунку не враховано вимог пункту 6.5 спірного договору, яким унормовано, що споживач, що не є побутовим, зобов`язаний здійснити оплату величини вартості перевищення річної замовленої потужності протягом 10 робочих днів з дня надання оператором ГРМ рахунку на оплату.

Також розрахунок похідних вимог судом здійснено з огляду на вимоги частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Так, за актом наданих послуг за жовтень 2024 року останній день сплати припадає на 10 листопада 2024 року, тобто на вихідний день, у зв`язку з чим відповідач мав сплатити заборгованість до 11 листопада 2024 року включно. Таким чином, прострочення виконання зобов`язання зі сплати за надані послуги починається з 12 листопада 2024 року.

Після здійсненого судом перерахунку до стягнення підлягає пеня у розмірі 130 212,58 грн., 3% річних у розмірі 14 200,94 грн., а також інфляція у розмірі 67 690,85 грн.

Разом з тим, як зазначалося вище по тексту рішення відповідачем у справі заявлене клопотання про зменшення розміру нарахованої до стягнення пені.

Розглянувши клопотання відповідача, суд дійшов висновку про його задоволення з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому суд наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року за № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 918/116/19.

Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 910/14591/21).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

У цих висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, та від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини 1 цієї статті Цивільного кодексу України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина 3 статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами 1 та 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26 серпня 2021 року у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 910/11733/18).

При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04 червня 2019 року у справі № 904/3551/18).

Поряд з викладеним суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені, як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України та в статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20).

Суд зауважує, що зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Поряд з викладеним суд зауважує, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина 2 статті 231 Господарського кодексу України).

Таким чином, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.

Також відмінність полягає у мотивах суду при прийнятті відповідного рішення, яке мотивується або зменшенням розміру неустойки або її необґрунтованістю в повному обсязі або в частині суми. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.

А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11 липня 2023 року у справі № 914/3231/16, від 10 серпня 2023 року у справі № 910/8725/22, від 26 вересня 2023 року у справі № 910/22026/21, від 02 листопада 2023 року у справі №910/13000/22).

З огляду викладеного суд вважає, що стягнення пені в розмірі 130 212,58 грн. спотворить її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання пеня перетвориться на несправедливо непомірний тягар для боржника, у зв`язку з чим суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 50%.

Дійшовши наведеного висновку щодо підстав та умов зменшення судом неустойки, що підлягає стягненню за порушення господарського (договірного) зобов`язання за правилами статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, щодо індивідуальності як у обставинах, якими обумовлені підстави та розмір нарахованої неустойки у відповідних правовідносинах, так і у обставинах, якими обґрунтовується та обумовлюється зменшення пені у цих правовідносинах, відповідно, відсутність єдиних критеріїв при вирішенні питання щодо підстав і міри зменшення неустойки, а також враховуючи встановлені у цій справі:

- обставини щодо загальної суми заборгованості за договором - 1 825 531,13 грн.

- обставини щодо обґрунтованої умовами договору суми пені в сумі 130 212,58 грн;

- обставини, за яких позивач нарахував відповідачу суму пені (неналежне виконання умов договору);

- обставини, якими відповідач обґрунтував клопотання про зменшення заявленого у цій справі розміру неустойки (зниження платіжної дисципліни споживачів в умовах дії воєнного стану в Україні; обмеження можливості в повній мірі здійснювати претензійно-позовну роботу в умовах дії воєнного стану в Україні; встановлення на законодавчому рівні обмеження щодо порядку, строку та процесу розподілу отриманих за теплову енергію коштів; наявність першочергових зобов`язань з виплати заробітної плати працівникам; сплати до загальнодержавного та місцевого бюджетів податків, зборів та обов`язкових платежів; наявність значної кредиторської заборгованості перед власними контрагентами; наявність витрат на утримання мереж теплопостачання; а також руйнування та пошкодження об`єктів тепло-водопостачання та водовідведення, які потрібно терміново відбудовувати, що зумовлює витрати на відновлення, зменшення споживачів);

- обставини, які свідчать про відсутність підстав вважати, що порушення зобов`язання відповідачем потягло за собою значні збитки для позивача;

- обставини того, що відповідне зменшення пені є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань;

- обставини того, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі.

У зв`язку з викладеним, враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити, суд вбачає підстави щодо можливості зменшення заявленої до стягнення пені на 50% та відповідно, стягнення з відповідача на користь позивача суму пені, яка складає 65 106, 29 грн.

Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення похідних вимог. В частині стягнення основної заборгованості за період з вересня по грудень 2024 року у розмірі 1 825 531,13 грн. - суд закриває провадження у справі через відсутність предмета спору.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Розподіл судового збору здійснюється судом відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якої у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення. Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 902/339/16, від 04 травня 2018 року у справі № 917/1068/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 917/1006/16.

При розподілі судових витрат суд також приймає до уваги положення статті 130 ГПК України, а також факт закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу, тому сума судового збору у розмірі 21 906,37 грн. підлягає поверненню Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» з Державного бюджету України на підставі його заяви (вх. № 7549 від 25 березня 2025 року).

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі № 922/700/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», місто Харків, до Комунального підприємства «Теплові мережі Роганської селищної ради», селище Докучаєвське, про стягнення заборгованості за договором поставки, в частині стягнення основного боргу в сумі 1 825 531,13 грн., в зв`язку з відсутністю предмета спору.

3. Стягнути з Комунального підприємства «Теплові мережі Роганської селищної ради» (62483, Харківська область, Харківський район, селище Докучаєвське, вулиця Академічна, будинок 9, ідентифікаційний код юридичної особи 41405835) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (61109, місто Харків, вулиця Безлюдівська, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 45051254) пеню у розмірі 65 106, 29 грн., 3% річних у розмірі 14 200,94 грн., інфляцію у розмірі 67 690,85 грн., а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2 545,25 грн.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Харківської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (61109, місто Харків, вулиця Безлюдівська, будинок 1, ідентифікаційний код юридичної особи 45051254) з Державного бюджету України сплачений судовий збір у сумі 21 906,37 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 841 від 28 лютого 2025 року, оригінал якої знаходиться у позивача.

5. Видати накази після набрання законної сили рішення суду.

6. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "08" травня 2025 р.

Суддя В.С. Юрченко