ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"13" травня 2025 р. Справа № 911/83/25
Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи
за позовом Фізичної особи-підприємця Яцюк Тетяни Вячеславівни
до Товариства з обмеженою відповідальністю Межиріччя-Агро
про стягнення 50 287,46 гривень
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фізична особа-підприємець Яцюк Тетяна Вячеславівна (далі ФОП Яцюк Т.В./позивачка) звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Межиріччя-Агро (далі ТОВ Межиріччя-Агро/відповідач) про стягнення 50 287,46 гривень, зокрема: 43 174,86 грн пені, 4 805,46 грн інфляційної складової боргу та 2307,14 грн 3% річних.
Господарський суд Київської області ухвалою від 20.01.2025 у справі №911/83/25 залишив позовну заяву Фізичної особи-підприємця ФОП Яцюк Т.В. без руху та постановив виявлені недоліки усунути протягом десяти днів з дня вручення зазначеної ухвали.
28.01.2025 через канцелярію Господарського суду Київської області від ФОП Яцюк Т.В. надійшла заява, у змісті якої позивачка виклала свої міркування щодо виявлених судом недоліків та додала до такої заяви документи на підтвердження доплати судового збору.
Господарський суд Київської області ухвалою від 29.01.2025 у справі №911/83/25 прийняв до розгляду позовну заяву ФОП Яцюк Т.В. та відкрив провадження, а також, зокрема:
- постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання;
- встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Приписами частин 5, 6 ст. 242 ГПК України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
З огляду наведеного, ураховуючи наявність у ТОВ Межиріччя-Агро електронного кабінета в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», засобами поштового зв`язку ухвалу про відкриття провадження у цій справі відповідачу надіслано не було, тоді як з наявних в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду (ДСС) відомостей слідує, що таку ухвалу доставлено до електронного кабінету (електронної пошти) відповідного учасника справи 30.01.2025 о 08:17.
З огляду на вказане слідує, що останнім днем для вчинення відповідачем процесуальних дій з подання відзиву на позов у цій справі є 14.02.2025.
14.02.2025 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від ТОВ Межиріччя-Агро надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд
17.07.2023 між ФОП Яцюк Т.В. як виконавцем та ТОВ Межиріччя-Агро як замовником укладено договір про надання сільськогосподарських послуг №17072023/1 (далі договір №17072023/1 від 17.07.2023), пунктом 1.1. якого сторони погодили, що виконавець зобов`язується надати замовнику сільськогосподарські послуги з використанням мультироторних літальних апаратів на базі XAG XP2020 (надалі «дрони»).
Пунктами 4.3., 4.5., 5.6. та 7.1. означеного договору сторони погоди, відповідно, такі умови:
- розрахунки проводяться замовником на підставі фактичних об`ємів наданих послуг зазначених в актах здачі-приймання робіт (наданих послуг);
- замовник проводить оплати шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця, оплата 30 відсотків орієнтованої вартості послуг здійснюється не пізніше ніж за один день до початку надання послуг, повна оплата здійснюється протягом двох робочих днів після надання послуг виконавцем (за домовленості сторін оплата може бути здійснена в повному обсязі до виконання послуг виконавцем);
- у випадку порушення замовником термінів оплати більш ніж на 10 робочих днів замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 5% від суми прострочення;
- договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 30.12.2023, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за договором до моменту їх повного виконання та проведення взаєморозрахунків між сторонами.
Копія вказаного договору №17072023/1 від 17.07.2023 наявна в матеріалах справи.
Звертаючись до суду із відповідним позовом у цій справі, позивачка зазначила, що власні договірні зобов`язання виконала належним чином та надала відповідачу послуги вартістю 207 000,00 грн без ПДВ, на підтвердження чого до позовної заяви додала копію підписаного обома сторонами акта прийому-здачі наданих послуг від 20.07.2023 на відповідну суму (далі акт від 20.07.2023).
Як зауважила позивачка, після підписання вказаного акта від 20.07.2023 директору ТОВ Межиріччя-Агро було передано рахунок на оплату, відповідно до якого кошти відповідачем сплачено частково та з порушенням строку.
Так, у розрізі вказаних обставин позивачка зазначила, що відповідач з порушенням строків сплатив вартість наданих послуг загалом на суму 207 000,00 грн зокрема: 25.07.2023 33 174,86 грн, 15.08.2023 10 000,00 грн та 22.12.2023, після звернення позивачки до суду із заявою про видачу судового наказу, - решту 163 825,14 грн.
До позовної заяви додано копії платіжних інструкцій: №2223 від 25.07.2023 на суму 33 174,86 грн, №2332 від 15.08.2023 на суму 10 000,00 грн та №964 від 22.12.2023 на суму 163 825,14 грн, а також копію адресованої директору ТОВ Межиріччя-Агро претензії позивачки від 20.09.2023.
Водночас, за доводами позивачки, 11.01.2024 в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено судовий наказ у справі №911/3646/23 про стягнення з ТОВ Межиріччя-Агро 163 825,14 грн заборгованості.
З огляду на вказане позивачка зауважила про те, що прострочення відповідачем грошового зобов`язання унеможливило отримання нею доходу, а тому вона звернулась до суду із цим позовом про стягнення, зокрема, нарахованої згідно з п. 5.6. договору пені у розмірі 5% від простроченого грошового зобов`язання, що за всі періоди прострочення склало 1 118 011,00 грн (з урахуванням зменшення нарахованих сум на суму останнього платежу - 163 825,14 грн), з яких позивачка вважає за необхідне стягнути лише 43 174,86 грн пені.
Відповідно до змісту позову розрахунок означеної вище пені позивачка провела таким чином:
з 08.08.2023 по 15.08.2023 на 173 825,14 грн боргу нараховано 69 530,10 грн пені;
з 16.08.2023 по 10.01.2024 на 163 825,14 грн боргу нараховано 1 212 306,04 грн пені, відтак сукупну суму такої неустойки (69 530,10 грн + 1 212 306,04 грн) позивачкою зменшено у порядку ч. 1 ст. 534 ЦК України на сплачені відповідачем 22.12.2023 кошти у розмірі 163825,14 грн, внаслідок чого сума неустойки склала 1 118 011,00 грн.
Мотивуючи заявлення до стягнення з відповідача за поданим у цій справі позовом лише 43 174,86 грн пені із обрахованих у наведений вище спосіб 1 118 011,00 грн, позивачка покликається на свободу договору, статтю 233 ГК України та судову практику під час розгляду справи у подібних правовідносинах, а також вважає за доцільне визначити розмір пені у сумі 207 000,00 грн та повторно відняти уже сплачену пеню у сумі 163 825,14 грн.
Отже, за результатами проведення позивачкою таких арифметичних дій сума заявленої до стягнення з відповідача пені склала 43 174,86 грн (69 530,10 грн (пеня за період з 08.08.2023 по 15.08.2023) + 1 212 306,04 грн (пеня за період з 16.08.2023 по 10.01.2024) - 163825,14 грн (сплачені відповідачем 22.12.2023 кошти) = 1 118 011,00 грн = 207 000,00 грн - 163 825,14 грн (сплачені відповідачем 22.12.2023 кошти) = 43 174,86 грн).
Поряд з тим позивачка зауважила, що негативний вплив на її господарську діяльність та відверте ігнорування відповідачем вимог та її неодноразових звернень, вимушені поїздки позивачки за місцем знаходження відповідача, повинні неодмінно бути враховані під час вирішення питання про стягнення з відповідача пені, яка, окрім того, з ініціативи позивача вже зменшена більш ніж в 25 разів від визначеної умовами договору.
Усуваючи ж недоліки позовної заяви, зокрема щодо подання обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми пені з огляду на приписи ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ФОП Яцюк Т.В. зауважила, що її позиція стосовно такого розрахунку міститься в позовній заяві, і такі обставини повинні бути оцінені судом під час розгляду справи по суті.
Окрім того, посилаючись на вказані вище обставини порушення відповідачем грошового зобов`язання, ФОП Яцюк Т.В. заявлено до стягнення з відповідача за відповідно поданим позовом 4 805,46 грн інфляційної складової боргу та 2307,14 грн 3% річних, обрахованих:
з 25.07.2023 по 15.08.2023 на 173 825,14 грн боргу;
з 16.08.2023 по 10.01.2024 на 163 825,14 грн боргу.
Отже, відповідно до поданого позову та його прохальної частини позивачка просить стягнути з ТОВ Межиріччя-Агро 43 174,86 грн пені, 4 805,46 грн інфляційної складової боргу та 2 307,14 грн 3% річних.
Не погодившись із заявленими вимогами, відповідач у відзиві на позов зазначив, що основне грошове зобов`язання перед позивачкою повністю виконано 22.12.2023 і такі обставини визнано останньою.
До того ж, як зауважив відповідач, у платіжній інструкції за №964 від 22.12.2023 на суму 163 825,14 грн, у призначенні платежу зазначено: «Оплата за оприскування сг культур зг дог №17072023/1 вiд 17.07.2023р. без ПДВ».
Ураховуючи вказане, відповідач не погодився з позицією позивачки щодо зарахування нею платежу у розмірі 163 825,14 грн від 22.12.2023 як частину пені на підставі статті 534 ЦК України.
Також відповідач зазначив, що передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строк стягнення пені закінчився 22.12.2024, тоді як позивачка звернулася до суду про стягнення пені 07.01.2025, а тому існує об`єктивна підстава для застосування позовної давності до відповідної вимоги.
Крім того, посилаючись на статтю 233 ГК України, відповідач зазначив, що Торгово-промислова палата України опублікувала лист від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, яким засвідчила військову агресію російської федерації проти України як форс-мажорну обставину.
З огляду на вказане, за доводами відповідача, при прийнятті рішення у справі №911/83/24 суду необхідно врахувати вказану загальновідому обставину, а також таке:
- саме наслідки війни призвели до того, що відповідач не міг своєчасно виконати умови договору, оскільки військові дії в країні зруйнували логістичні ланцюги для реалізації сільськогосподарської продукції за кордон;
- у відповідача були обставини, які не залежали від його волі та вплинули на виконання своїх зобов`язань по договору;
- наразі ситуація щодо відновлення у повній мірі нормальної господарської діяльності відповідача також не покращилася та загалом перебуває у тяжкому стані, як і вся економіка країни - проблеми логістики та зберігання продукції сільськогосподарської продукції, загрози відключення електроенергії у зв`язку з пошкодженням енергетичної структури, що несе за собою значне фінансове навантаження на підприємство.
- додаткове стягнення грошових коштів матиме негативний вплив на фінансовий стан відповідача.
З огляду на все зазначене вище відповідач просить суд застосувати строки позовної давності щодо стягнення пені та відмовити у задоволенні позовних вимог позивачці у справі №911/83/25 у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, подані докази і викладені у заявах по суті доводи сторін, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчи нити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
З огляду наведеного суд дійшов висновку, що підписання сторонами договору №17072023/1 від 17.07.2023 та, надалі, акта від 20.07.2023 без жодних зауважень та заперечень щодо якості та кількості вказаних у такому актів послуг свідчить про належне виконання позивачкою власних договірних обов`язків, породжуючи для відповідача обов`язок по оплаті вартості відповідно прийнятих послуг у строк до 24.07.2023 включно.
Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Приписами ст. ст. 610, 612 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Приписами статей 73, 74 та 75 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Так, сторонами спору у цій справі не заперечено, що в межах укладеного договору №17072023/1 від 17.07.2023 правовідносини між ними склались лише на підставі акта від 20.07.2023 на суму наданих позивачем послуг у розмірі 207 000,00 грн.
Водночас не заперечено сторонами і тих, підтверджених наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями обставин, що на рахунок позивачки від відповідача надійшли кошти у загальній сумі 207 000,00 грн, а саме:
- згідно платіжної інструкції №2223 від 25.07.2023 - 33 174,86 грн з призначенням платежу «Оплата за обприскування сг культур зг рах 1 від 20.07.2023р. без ПДВ»;
- згідно платіжної інструкції №2332 від 15.08.2023 - 10 000,00 грн з призначенням платежу «Оплата за обприскування сг культур зг рах 1 від 20.07.2023р. без ПДВ»;
- згідно платіжної інструкції №964 від 22.12.2023 на суму 163 825,14 грн з призначенням платежу «Оплата за обприскування сг культур зг дог №17072023/1 від 17.07.2023р. без ПДВ».
Тобто грошове зобов`язання виконано та усі платежі відповідачем проведено на користь позивачки з порушенням строку оплати, попри те із визначеним призначенням за отримані згідно №17072023/1 від 17.07.2023 послуги, вартість яких, як встановлено вище, за єдиним підписаним сторонами актом від 20.07.2023 склала 207 000,00 грн.
Доказів відмови позивачки від прийняття такого виконання, зокрема і в частині проведеного відповідачем платежу у сумі 163 825,14 грн суду не надано.
Здійснене ж позивачкою під час розрахунку позовних вимог у цій справі зарахування сплаченої відповідачем 22.12.2023 суми коштів в рахунок зменшення обрахованої до стягнення суми пені (69 530,10 грн + 1 212 306,04 грн - 163 825,14 грн) з посиланням на статтю 534 ЦК України судом визнається безпідставним з огляду на таке.
Статтею 534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:
1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;
2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;
3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Отже, наведена норма закону визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені, відтак лише у такому разі вимоги кредитора погашаються у встановленій означеною нормою черговості.
Однак позивачкою не доведено жодними належними доказами обставини наявності у відповідача станом на 22.12.2023 інших боргових зобов`язань за договором №17072023/1 від 17.07.2023, окрім 163 825,14 грн боргу за актом від 20.07.2023, як і не доведено, що такий проведений відповідачем платіж у сумі 163 825,14 грн був недостатнім для виконання означеного грошового обов`язку.
Суд звертає увагу, що конструкція статті 534 ЦК України передбачає таку умову її застосування як першочергова недостатність проведеного платежу для погашення саме існуючого та підтвердженого зобов`язання, а не будь-якого теоретично можливого, у тому числі обрахованого кредитором у майбутньому, у вигляді обов`язку сплатити неустойку, що не є зобов`язанням в розумінні частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України.
До того ж у розрізі вказаного судом враховано, що:
- можливість застосування положень статті 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання;
- якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу, погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг) черговість, установлена статтею 534 Кодексу, застосовуватися не може;
- розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отриманий без реквізиту "Призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості.
Попри вказане ані видача судом 07.12.2023 проекту означеного судового наказу, ані набрання ним 10.01.2024 законної сили, не спростовує встановлених вище обставин припинення грошового зобов`язання відповідачем у повному обсязі шляхом проведення 22.12.2023 платежу, сума якого відповідала сумі облікованого на таку дату боргу.
Зроблений висновок суду ґрунтується на тому, що під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.
До того ж, оцінюючи судовий наказ як форму судового рішення, слід зазначити, що з моменту ухвалення рішення та до моменту набрання ним законної сили, як і після вказаної події боржник не позбавлений права виконати своє грошове зобов`язання перед кредитором у добровільному порядку, позаяк примусове виконання такого зобов`язання відбувається в межах відкритого виконавчого провадження.
Ураховуючи зазначене, суд висновує, що грошове зобов`язання відповідача за договором №17072023/1 від 17.07.2023 припинилось відповідно прийнятим позивачкою виконанням у формі проведених оплат:
- 25.07.2023 частково у сумі 33 174,86 грн, внаслідок чого сума невиконаного обов`язку склала 173 825,14 грн;
- 15.08.2023 частково у сумі 10 000,00 грн, внаслідок чого сума невиконаного обов`язку скалала 163 825,14 грн;
- 22.12.2023 повністю у сумі залишку невиконаного обов`язку - 163 825,14 грн.
Приписами ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Приписами ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Водночас згідно зі ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Отже, вказані вище норми закону презюмують обов`язок боржника сплатити кредитору пеню у розмірі, який погоджено сторонами у договорі, із відповідним законодавчим обмеженням такого розміру подвійною обліковою ставкою Національного банку України лише у разі, якщо встановлений сторонами у договорі розмір пені перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Суд звертає увагу позивача на те, що альтернативне застосування облікової ставки НБУ або передбаченого договором розміру пені законом не передбачено.
У розрізі вказаного та унормованого законом принципу свободи договору суд зазначає таке.
Частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Водночас з огляду на вказані приписи слід зазначити, що:
- сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо ці відносини регулюють імперативні норми;
- сторони договору не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті);
Принцип свободи договору не є безумовним і межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.
Ураховуючи вказане та зазначені вище приписи ст.ст. 559, 610, 612 ЦК України, а також обставини проведення відповідачем часткових оплат 25.07.2023, 15.08.2023, у тому числі здійснення остаточного розрахунку 22.12.2023, оскільки погоджений сторонами у договорі розмір пені - 5%, перевищив розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано відповідну неустойку, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно включено до періодів розрахунку сум пені дні, коли відповідач не вважався таким, що прострочив грошове зобов`язання (дні проведення оплат 15.08.2023 та 22.12.2023), та неправомірно обраховано таку неустойку у розмірі 5%.
З огляду на вказане суд здійснював обрахунок пені за подвійною обліковою ставкою Національного банку України в межах вказаних позивачем періодів та сум боргу наступним чином:
з 08.08.2023 по 14.08.2023 на 173 825,14 грн боргу;
з 15.08.2023 по 21.12.2023 на 163 825,14 грн боргу.
Оскільки арифметично правильний розмір пені, обрахований судом за вказані вище періоди, складає 23 244,32 грн, вимога позивавча про стягнення з відповідача 43 174,86 грн пені є частково обґрунтованою у розмірі 23 244,32 грн.
Посилання ж відповідача на пропуск передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України спеціального строку позовної давності для вимог про стягнення неустойки, як і відповідно зроблена відповідачем заява, судом відхилються як необгрнутовані, оскільки пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України унормовано, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Стосовно заявлених позивачкою вимог про стягнення з відповідача 4805,46 грн інфляційної складової боргу та 2307,14 грн 3% річних слід зазначити таке.
Приписами статті 625 ЦК України унормовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Ураховуючи зазначені вище приписи ст.ст. 559, 610, 612 ЦК України, а також обставини проведення відповідачем часткових оплат 25.07.2023, 15.08.2023, у тому числі здійснення остаточного розрахунку 22.12.2023, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно включено до періодів розрахунку сум інфляційних втрат та 3% річних дні, коли відповідач не вважався таким, що прострочив грошове зобов`язання (дні проведення оплат 15.08.2023 та 22.12.2023).
За таких обставин суд, в межах вказаних позивачем періодів, з урахуванням норм закону та встановлених обставин, здійснював обрахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат:
з 25.07.2023 по 14.08.2023 на 173 825,14 грн боргу;
з 15.08.2023 по 21.12.2023 на 163 825,14 грн боргу.
Оскільки обрахований судом арифметично правильний розмір інфляційних втрат та 3% річних складає 1 782,20 грн та 2 050,49 грн, вимоги позивача про стягнення з відповідача 4805,46 грн інфляційної складової боргу та 2307,14 грн 3% річних є частково обґрунтованим відповідно у розмірах 1 782,20 грн та 2 050,49 грн.
Ухвалюючи рішення у цій справі щодо обгрнутованості вимог позивачки про стягнення з відповідача сум пені, інфляційних втрат і 3% річних у відповідно обрахованих арифметично правильних сумах, судом враховано, що:
- згідно статті 42 ГК України суб`єкт господарювання під час здійснення господарської діяльності несе підприємницький ризик, як наслідок поведінка сторони у площині господарських правовідносин має бути такою, яка б не шкодила інтересам контрагентів та не ставила їх у нерівне фінансове становище;
- відповідачем доказово не підтверджено та не доведено, що обставини повномасштабної збройної агресії РФ проти України та введення воєнного стану мали непереборний характер для відповідача саме при виконанні ним грошового зобов`язання з оплати вартості послуг за договором №17072023/1 від 17.07.2023, зокрема наявність форс-мажорних обставин саме для відповідача та саме за відповідним договором в частині грошового обов`язку не підтверджено відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України;
- опублікований же Торгово-промисловою палатою України лист стосується необмеженого кола осіб та не є сертифікатом про засвідчення для відповідача форс-мажорних обставин у розумінні законодавчих приписів;
- зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, як і 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тобто такі нарахування входять до складу грошового зобов`язання і не є штрафними санкціями, як наслідок питання звільнення відповідача від сплати сум інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок обставин непереборної сили, не досліджувалось та не вирішувалось.
Стосовно ж доводів відповідача про необхідність зменшення розміру неустойки слід зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Так, при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку, відтак вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Встановлення таких обставин вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Однак відповідач не довів належними доказами існування виняткових обставин, за наявності яких можливе зменшення необхідних до стягнення сум пені, тоді як посилання відповідача на руйнування логістичних шляхів реалізації продукції, як і складне економічне становище товариства судом відхиляються як доказово неспроможні та такі, що не свідчить про винятковість випадку прострочення грошового зобов`язання у вказаному спорі.
Судом враховано, що відповідачем не вказано та доказово не підтверджено, що він вживав заходів до виконання зобов`язання та/або вчиняв будь-які дії з метою усунення порушення своїх зобов`язань та відповідних наслідків, зокрема шляхом повідомлення позивачки про наявність певних утруднень у розрахунках та врегулювання відповідного питання у досудовому порядку.
Також судом враховано, що відповідач, здійснюючи господарську діяльність, однією зі складових якої є укладення господарських договорів, має передбачити пов`язані із цим ризики, в тому числі можливість несвоєчасного виконання зобов`язань та наступне понесення витрат.
Суд наголошує, що сторони знаходиться у рівних умовах ведення бізнесу та несуть тягар наслідків такої господарської діяльності, ураховуючи загальну для всіх суб`єктів економічну ситуацію в Україні та введення воєнного стану.
Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені, у зв`язку з чим відповідна заява відповідача задоволенню не підлягає.
Питання ж зменшення сум 3% річних та інфляційних втрат дослідженю не підлягає, оскільки такі нарахування входять до складу грошового зобов`язання і не є штрафними санкціями.
За таких обставин суд висновує про часткове задоволення вимог позивачки про стягнення з відповідача 43 174,86 грн пені, 4 805,46 грн інфляційної складової боргу та 2307,14 грн 3% річних у відповідно отриманих судом за результатами здійсненого ним обрахунку арифметично правильних сумах:
- 23 244,32 грн пені;
- 1 782,20 грн інфляційної складової боргу;
- 2 050,49 грн 3% річних.
Ухвалючи рішення у вказаній справі, зокрема, в частині вимоги позивачки про стягнення пені та заявленого до стягнення розміру такої неустойки, судом залишено поза увагою, як процесуально неспроможну, викладену у заяві про усунення недоліків позицію позивачки у формі альтернативної пропозиції врахування судом здійсненого розрахунку пені за подвійною обліковою ставкою НБУ у разі відхилення викладених у позові доводів про обрахунок пені за договірною ставкою 5%.
Суд звертає увагу сторін на те, що процесуальна поведінка сторони має бути однозначною та такою, яка б не змушувала тлумачити дії сторони з подвійним змістом.
Звідси викладена у змісті заяви про усунення недоліків пропозиція альтернативно врахувати здійснений інакше розрахунок не є тією заявою, що надавала б суду можливість оцінити її як відповідно передбачену процесуальним кодексом заяву/клопотання, зокрема і щодо зменшення розміру позовних вимог та/або зміни підстав позову.
Означених заяв у явно однозначно зрозумілій словесній формі до суду позивачкою подано не було.
Відповідно до статті 129 ГПК України витрати позивачки по сплаті судового збору покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Що ж до витрат позиваки на професійну правничу допомогу слід зазначити таке.
Приписами ч.ч. 1, 3 ст. 123, ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
До позовної заяви ж надано копії таких документів:
- договору про надання правової допомоги №17072024 від 17.07.2024, укладеного між адвокатом Суликом Романом Андрійовичем та ФОП Яцюк Т.В.;
- підписаного адвокатом Суликом Романом Андрійовичем та ФОП Яцюк Т.В. детального опису робіт за договором №17072024 від 17.07.2024;
- підписаного адвокатом Суликом Романом Андрійовичем та ФОП Яцюк Т.В. 13.09.2024 акта приймання наданих послуг за договором №17072024 від 17.07.2024.
Своєю чергою у відзиві на позов відповідач зауважив на тому, що сума 15 000,00 грн є необґрунтованою, оскільки у акті зазначено вартість послуг адвоката у розмірі 14 131,85 з урахуванням 1% гонорару.
Також відповідач зауважив, що розмір таких витрат складає 1/3 ціни позову, що у поєднанні зі складністю справи, яка є типовою та не потребує значних затрат часу для адвоката, свідчить про завищення заявлених до стягнення витрат.
Крім того, як зауважив відповідач, адвокат та позивач тільки у акті 13.09.2024 погодили вид послуг, одинцю виміру, ціну та попередню вартість правової допомоги, тоді як до позову долучено договір №17072024 від 17.07.2024.
Ураховуючи наведене, відповідач вважає, що позивачка не підтвердила належними та допустимими доказами обставини отримання правничої допомоги.
Частинами 2, 3, 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для цілей розподілу судових витрат, зокрема, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно пунків 1, 2 частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
В розрізі наведеного вище суд вважає за необхідне вказати, що:
- під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу;
- розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, як наслідок суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи;
- у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України, які застосовуються за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
До того ж з огляду наведеного суд вважає за необхідне звернутися до викладеної у додаткових постановах Верховного Суду від 30.06.2022 у справі №915/517/21 та від 16.02.2023 у справі №911/1779/21 правової позиції, згідно якої:
- для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача згідно статті 126 ГПК України має бути установлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим, тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою;
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;
- у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, ураховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Як слідує зі змісту договору укладеного між адвокатом Суликом Романом Андрійовичем та ФОП Яцюк Т.В. договору про надання правової допомоги №17072024 від 17.07.2024, позивачем та адвокатським об`єднанням погоджено таке:
- пунктом 2 розділу 1 договору передбачено, що послуги представника визначені договором надаються замовнику шляхом, зокрема, надання на вимогу замовника консультацій, складання від імені замовника позовів, клопотань тощо у зв`язку з виконанням цього договору;
- пунктом 1 розділу 2 договору передбачено, що замовник уповноважує адвоката бути представником у судах всіх інстанцій, зокрема, з правом подання від її імені необхідних документів, заяв, позовів;
- пунктом 1 розділу 3 договору передбачено, що розмір гонорару, порядок його обчислення і внесення, порядок повернення гонорару визначаються за домовленістю сторін шляхом складання та підписання акту узгодження суми гонорару та порядку розрахунку.
Зі змісту ж підписаного адвокатом Суликом Романом Андрійовичем та ФОП Яцюк Т.В. детального опису робіт за договором №17072024 від 17.07.2024 слідує, що таким документом погоджено роботи в межах надання правничої допомоги щодо стягнення пені з ТОВ «Межиріччя-Агро» за договором №17072023/1, зокрема сторони визначили такі назви послуг та їх кількість:
1. консульатиція замовника та узгодження правової позиції з приводу стягнення пені з ТОВ «Межиріччя-Агро» за договором №17072023/1 2 год.;
2. аналіз та підготвока доказів 1 год.;
3. підготовка позовної заяви про стягнення пені з ТОВ «Межиріччя-Агро» за договором №17072023/1 5 год.
У вказаному детальному описі також погоджено, що гонорар адвоката за складність справи майнового характеру становить 1% від ціни позову.
Водночас відомостей про ціну та варість години роботи адвоката та/або кожної із послуг ані договір №17072024 від 17.07.2024, ані підписаний до нього детальний опис робіт не містять.
У змісті ж підписаного адвокатом Суликом Романом Андрійовичем та ФОП Яцюк Т.В. 13.09.2024 акті приймання наданих послуг за договором №17072024 від 17.07.2024 вказано, що загальна вартість послуг до договору становить 14 131,85 грн:
- консульатиція замовника та узгодження правової позиції з приводу стягнення пені з ТОВ «Межиріччя-Агро» за договором №17072023/1 2 год варістю 3000,00 грн загалом;
- аналіз та підготвока доказів 1 год. вартістю 1500,00 грн загалом;
- підготовка позовної заяви про стягнення пені з ТОВ «Межиріччя-Агро» за договором №17072023/1 5 год вартістю 7 500,00 грн загалом;
- гонорар за складність справи майнового характеру 1% ціни позову, що склало 2131,85 грн.
З наведеного слідує, що лише у акті приймання наданих послуг позивач та адвокат узгодили остаточну вартість послуг у твердій (фіксованій формі), яка загалом за перші три послуги склала 12 000,00 грн, попри те без визначення ідентифікуючих відомостей щодо справи та/або позову, в межах якої (якого) такі послуги адвокатом було надано станом на 13.09.2024.
До того ж зміст договору №17072024 від 17.07.2024 та підписаного до нього детального опису робіт також не дають підстав вважати, що їх укладено виключно лише з метою надання правової допомоги у цій справі - №911/83/25 за позовом ФОП Яцюк Т.В. до ТОВ Межиріччя-Агро/відповідач) про стягнення 50 287,46 гривень, зокрема: 43 174,86 грн пені, 4 805,46 грн інфляційної складової боргу та 2307,14 грн 3% річних.
У розрізі вказаного суд ураховує відсутність доказів подання позивачкою, окрім позову у цій справі - №911/83/25, будь-якого іншого позову до відповідача про стягнення з нього сум пені за порушення зобов`язання за договором №17072023/1 від 17.07.2023, чого також відповідач не заперечив та не спростував.
Ураховуючи вказане, а також наведені вище критерії розподілу витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу є обгрунтованими, реальними, пропорційними предмету спору та підставними у загальному розмірі 12 000,00 грн, що складаються з вказаних у акті від 13.09.2024 послуг з: консультації вартістю 3000,00 грн, аналізу та підготовки доказів вартістю 1500,00 грн та підготовки позовної заяви вартістю 7500,00 грн.
Погоджений же у акті гонорар за скланість справи у розмірі 2 131,85 грн, як 1% від ціни позову, не відповідає критерію реальності, а тому відповідна сума витрат, з огляду на вказане вище і ціну позову у даній справі 50 287,00 грн, не є такою, що понесена позивачем саме у зв`язку із розглядом справи №911/83/25.
Суд звертає увагу на те, що назва послуги сформульована як «гонорар за складність справи майнового характеру», тобто без визначення якої саме справи, тоді як розмір такого гонорару розрахований явно від іншої суми, аніж ціна даного позову - 50 287,00 грн, оскільки 2 131,85 складає 1% від 213 185,00 грн.
Надані ж позивачкою документи, у тому числі копія акта від 13.09.2024 не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному у такому акті розмірі з іншої сторони, позаяк розмір таких витрат має бути доведений та документально обґрунтований, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат саме щодо конкретної справи, а не будь-якого судового провадження.
В розрізі вказаного вище судом враховано, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 у справі №922/4022/20.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує такі ж критерії, як критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
Підсумовуючи зазначене, суд висновує, що надані позивачкою документи на підтвердження судових витрат не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеній в таких документах сумі, позаяк розмір витрат має бути не лише доведений та документально обґрунтований, а й відповідати наведеним вище критеріям розподілу судових витрат. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №873/212/21.
Водночас судом враховано, що, прохаючи відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу повністю, відповідач не обґрунтував та не надав суду доказів, які свідчили б про неспівмірність, нерозумність та/або нереальність заявлених до стягнення витрат на всю заявлену суму, що попри те не спростовує зробленого судом вище висновку про співмірність, пропорційність та необхідну розумність під час розгляду первісного позову у зазначеній справі витрат позивачки на професійну правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на вказане вище суд дійшов висновку, що витрати позивачки на правничу допомогу підлягають частковому розподілу в реально обгрунтованому, пропорційному і співмірному розмірі 12 000,00 грн, що покладаються судом на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
- 23 244 (двадцять три тисячі двісті сорок чотири) грн 32 коп. пені;
- 1 782 (одну тисячу сімсот вімісімдесят дві) грн 20 коп. інфляційної складової боргу;
- 2 050 (дві тисячі п`ятдесят) грн 49 коп. 3% річних;
- 1 304 (одну тисячу триста чотири) грн 33 коп. судового збору;
- 6 461 (шість тисяч чотириста шістдесят одну) грн 33 коп. витрат на правову допомогу адвоката.
3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене у апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення складено та підписано 13.05.2025.

Суддя В.А. Ярема