РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2025Справа № 910/1854/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОВАЛЬСЬКА БЕТОН»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК «ВР БУД»

про стягнення 151 361,46 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОВАЛЬСЬКА БЕТОН» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК «ВР БУД» про стягнення 151 361,46 грн, з яких: 82 086,04 грн основного боргу, 44 384,17 грн пені, 13 875,82 грн 10% річних та 11 015,43 грн інфляційних втрат. Крім того, позивач просить встановити для органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва з 11.02.2025 нарахування пені на суму основного боргу до виконання рішення в частині стягнення боргу в сумі 82 086,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки бетонних сумішей готових та будівельних розчинів від 07.12.2022 № БТРД_2022/12/020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позову.

24.02.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

03.03.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору поставки бетонних сумішей готових та будівельних розчинів від 07.12.2022 № БТРД_2022/12/020, якого помилково не було долучено до заяви про усунення недоліків від 24.02.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1854/25 та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

До того ж, вказаною ухвалою суд звернув увагу відповідача на обов`язковості реєстрації електронного кабінету у системі Електронний Суд ЄСІТС.

Враховуючи, що станом на момент постановлення ухвали від 04.03.2025 про відкриття провадження у даній справі у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК «ВР БУД» був відсутній електронний кабінет у системі Електронний Суд ЄСІТС, про розгляд даної справи судом повідомлено відповідача шляхом надсилання копії ухвали на адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена у позові та міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як встановлено судом, копію ухвали суду від 04.03.2025 отримано відповідачем 18.03.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 047.

Крім того, встановлено, що цього ж дня (18.03.2025) відповідач зареєстрував електронний кабінет у системі Електронний Суд ЄСІТС, що підтверджується сформованою за відповідним запитом суду відповіддю № 9608936, а тому не був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами справи через ЄСІТС.

06.05.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів сплати відповідачем суми основного боргу та закриття провадження у справі в цій частині.

Так, оскільки відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи, проте правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, суд, з огляду на визначені ГПК України строки розгляду справи, вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

УСТАНОВИВ:

07.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОВАЛЬСЬКА БЕТОН» (надалі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТБК «ВР БУД» (надалі - покупець, відповідач) укладено договір поставки бетонних сумішей готових та будівельних розчинів № БТРД_2022/12/020 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого позивач зобов`язується поставити та передати у власність відповідача на умовах цього Договору, а відповідач зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити бетонні суміші та будівельні розчини (надалі - товар), в асортименті та за цінами, передбаченими у видаткових накладних.

Пунктом 2.1. Договору товар поставляється відповідачу партіями на підставі погоджених позивачем заявок відповідача, які направляються позивачу по телефону та/або на електронну пошту, які зазначені в розділі 10 цього Договору, до 12.00 години дня, що передує дню поставки.

Ціна товару визначається за згодою сторін і зазначається у видаткових накладних (п. 4.1. Договору).

Відповідно до п. 4.3. Договору відповідач здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок позивача протягом 3 (трьох) календарних днів з дати поставки товару. Але незалежно від строку оплати, відповідач повинен повністю сплатити поставлений товар до закінчення строку дії Договору. Датою платежу є дата зарахування коштів на рахунки позивача. Сторони домовились, що зарахування грошових коштів, отриманих за товар, здійснюється позивачем в порядку, передбаченому ст. 534 Цивільного кодексу України.

У п. 4.4. Договору визначено орієнтовну загальну його суму, яка складає 15 000 000,00 грн з урахуванням ПДВ.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками і діє до 06.12.2023 (п. 9.1. Договору).

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначає, що ним на виконання умов Договору у період з 12.01.2023 по 31.05.2023 здійснювались поставки товару відповідачу, однак, відповідачем неналежним чином виконувались зобов`язання із оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 82 086,04 грн. Крім того, в результаті неналежного виконання відповідачем умов Договору, позивач просить суд стягнути з відповідача 13 875,82 грн 10% річних, 44 384,17 грн пені та 11 015,43 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як повідомлено суду позивачем, з 12.01.2023 по 31.05.2023 ним поставлено на користь відповідача за Договором товар на суму 3 161 759,44 грн.

Водночас, відповідно до підписаного сторонами Акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.05.2023 по 31.05.2023 підтверджено заборгованість відповідача у розмірі 404 086,04 грн, після підписання якого відповідачем здійснено часткову сплату боргу у загальному розмірі 322 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 06.06.2023 № 1044 та від 24.11.2023 № 1095. З урахуванням зазначеного несплаченою залишилась заборгованість відповідача перед позивачем за Договором у розмірі 82 086,04 грн, яку заявлено позивачем за даним позовом.

Однак, як встановлено судом, після відкриття провадження у даній справі відповідач сплатив вищевказану суму боргу у розмірі 82 086,04 грн, що підтверджується наданою позивачем платіжною інструкцією від 28.03.2025 № 1206.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин, оскільки відповідач сплатив борг у розмірі 82 086,04 грн, суд вважає, що наявні підстави для закриття провадження у даній справі у вказаній частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Крім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 13 875,82 грн 10% річних, 44 384,17 грн пені та 11 015,43 грн інфляційних втрат.

Згідно з приписами ст.ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з нормами ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Сторони у п. 5.2. Договору погодили, що в разі невчасного внесення відповідачем належної плати за поставлений товар, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. Нарахування пені за цим Договором не припиняється через шість місяців з дня, коли відповідне зобов`язання має бути виконане. Відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України, із змінами і доповненнями, сторони погодили, що для вимог про стягнення пені за цим договором встановлюється строк позовної давності 3 роки.

Здійснивши перевірку викладеного у позові позивачем розрахунку пені, суд встановив його обґрунтованість та відповідність умовам Договору та вимогам законодавства, а тому ця частина позовних вимог підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 44 384,17 грн.

Крім того, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Як вже зазначалось, сторони у п. 5.2. Договору погодили, що в разі невчасного внесення відповідачем належної плати за поставлений товар, відповідач сплачує позивачу, зокрема, 10% річних від простроченої суми.

Тобто, сторони передбачили інший розмір відсотків річних на рівні 10%, що узгоджується з нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Суд, перевіривши розрахунки 10% річних та інфляційних втрат, встановив, що розмір інфляційних втрат за визначений період прострочення є більшим, однак оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача у визначеному позивачем розмірі, а саме 11 015,43 грн. При цьому, судом встановлено правильність розрахунку суми 10% річних, у зв`язку з чим в даній частині позовні вимоги також задовольняються судом повністю на суму 13 875,82 грн.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

За положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, враховуючи, що протягом розгляду справи відповідачем не подано жодних заперечень щодо заявлених позовних вимог та будь-яких контррозрахунків заявлених до стягнення сум пені, процентів річних та інфляційних, беручи до уваги здійснену відповідачем оплату суми основного боргу, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог із закриттям провадження в частині вимог про стягнення основної заборгованості.

Водночас, позивач просить відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України встановити для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду у даній справі з 11.02.2025 нарахування пені на суму основного боргу до виконання рішення у частині стягнення основного боргу в сумі 82 086,04 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Водночас, як уже було наведено вище, до моменту ухвалення рішення у даній справі відповідачем було в повному обсязі погашено заявлену до стягнення основну заборгованість за Договором, а, отже, на переконання суду, підстави для застосування приписів ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у спірних правовідносинах відсутні.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/1854/25 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 82 086,04 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК «ВР БУД» (04116, м. Київ, вул. Старо-Київська, 26, ідентифікаційний код 44055483) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська бетон» (04074, м. Київ, вул. Резервна, 8, ідентифікаційний код 44774074) 44 384,17 грн пені, 13 875,82 грн 10% річних, 11 015,43 грн інфляційних втрат та 2422,40 грн судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного рішення: 07.05.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко